Začneme v roce 1964.
Bobu Dylanovi je 23 let, a je
na vrcholu svojí kariéry.
Je označován za hlas generace,
a chrlí klasické písně
zdánlivě neskutečnou rychlostí,
ale je tu malá menšina odpůrců a ti prohlašují,
že Bob Dylan krade písně ostatním.
Rok 2004. Brian Burton, známý jako Danger Mouse,
vzal "Bílé album" Beatles,
zkombinoval ho s "Černým albem" od Jay-Z
a vytvořil "Šedé album".
"Šedé album" se okamžitě stalo internetovou senzací
a společnost vydávající Beatles poslala nespočet
výzev o stažení z oběhu pro "nekalou soutěž
a poškozování jejího cenného vlastnictví".
"Šedé album" je remix.
Je to nové médium vytvořené ze starého média.
K jeho výrobě se používají tři techniky:
kopírování, transformování a kombinování.
A tak se remixuje. Vezmete existující písně,
rozsekáte je, části přetransformujete,
zkombinujete je zpět dohromady
a máte novou píseň, ale tato nová píseň
je zřetelně složena ze starých písní.
Ale myslím si, že toto nejsou jediné komponenty remixů.
Myslím si, že to jsou základní prvky kreativity obecně.
Myslím si, že všechno je remix
a myslím si, že je lepší takhle vnímat kreativitu.
Dobrá, vraťme se zpět do roku 1964 a poslechněme si
odkud některé rané Dylanovy písně pocházejí.
Porovnáme je zde jednu vedle druhé.
Dobrá, první píseň kterou uslyšíte,
se jmenuje "Nottamun Town". Je to folkový tradicionál.
A hned po ní uslyšíme Dylanovu "Masters of War".
Jean Ritchie: V městě Nottamun nikdo nehlídá,
nikdo nehledá, nikdo se na nikoho nedívá spatra.
Bob Dylan: Pojďte vy přeborníci ve válčení,
vy co stavíte velké zbraně, vy co stavíte létající smrt,
Vy co stavíte všechny ty bomby.
Kirby Ferguson: Dobře, je to tatáž základní melodie
a celková struktura. Další je "The Patriot Game"
od Dominica Behana. A společně s ní
uslyšíte Dylanovu "With God on Our Side".
Dominic Behan: Za mnou všichni mladí rebelové
a poslouchejte moji píseň,
o lásce k zemi, což je strašlivá věc.
BD: Ó, mé jméno je nic,
čím jsem starší, tím je míň,
pocházím ze země jménem Středozápad.
KF: Tedy v tomto případě Dylan přiznává,
že musel slyšet "The Patriot Game", potom na ni zapoměl
a když ta píseň jaksi vybublala na povrch,
do jeho hlavy, rozhodl se, že to bude jeho píseň.
Poslední je "Who's Going To Buy You Ribbons",
další folkový tradicionál.
A spolu s ní "Don't Think Twice, It's All Right".
Tato je víc o textu.
Paul Clayton: Nač teď sedět a vzdychat,
drahá, nač teď sedět a plakat.
BD: Nač tu sedět a lámat si hlavu, holka,
stejně na tom houby sejde,
nač tu sedět a ptát se proč, holka,
přece vůbec o nic nejde.
KF: Takových je spousty.
Odhaduje se, že dvě třetiny melodií,
které Dylan kdy použil, jsou vypůjčené.
U folkových zpěváků je to celkem běžné.
Zde je rada od Dylanova idola, Woody Guthrieho:
"Svět je důležitý.
Netrap se s nápěvem. Vezmi melodii,
tam kde zpívaj nízko, zpívej vysoko,
zpívej rychle, kde zpívaj pomalu a máš novou písničku."
(Smích) (Potlesk)
A to je přesně to, co Woody Guthrie dělal
a jsem si jistý, že výsledky poznáte.
(Hudba)
Tuhle píseň známe, že? Známe ji?
Vlastně ne.
Jmenuje se "When the World's on Fire", velmi stará melodie,
v tomto případě v provedení Carter Family.
Guthri ji adaptoval na "This Land Is Your Land".
Bob Dylan, jako všichni folkaři, kopíroval melodie,
transformoval je a kombinoval je s novými texty,
které byly také často porůznu smíchané
z jiných věcí.
Americké autorské a patentní právo se staví proti
této představě stavění na práci ostatních.
Místo toho tyto zákony používají po celém světě
celkem směšnou analogii s majetkem.
Kreativní práce může být vskutku tak trochu jako majetek,
ale je to majetek, na kterém stavíme všichni
a díla mohou zakořenit a růst pouze
pokud pro ně byla připravena půda.
Henry Ford jednou řekl: "Nevynalezl jsem nic nového.
Prostě jsem dal dohromady poznatky ostatních,
za kterými stojí století práce.
Pokrok nastává tehdy, když všechny okolnosti
jsou připravené a je to nevyhnutelné."
Rok 2007. Debut iPhonu.
Apple bezpochyby přináší inovaci dřív,
ale jeho čas se blížil, protože klíčová technologie
se vyvíjela desítky let.
Vícedotykové ovládání zařízení
pomocí dotykového displeje.
Steve Jobs při uvedení multidotykového ovládání
udělal vtip, který spíš nevěstil nic dobrého.
Steve Jobs: A vynalezli jsme novou technologii
a nazvali ji multidotykové ovládání.
Můžete pomocí ní dělat gesta několika prsty zaráz
a samozřejmě jsme ji patentovali. (Smích)
KF: Ano. A přesto, tady je multidotykové ovládání v akci.
Je to na TEDu, ve skutečnosti o rok dříve.
Toto je Jeff Han a tohle je podle mě multidotykové ovládání.
Je to přinejmenším ze stejného soudku.
Poslechněme si, co Jeff Han řekl o této
"hypermoderní" technologii.
Jeff Han: Multidotykové ovládání není nic -
není nic úplně nového. Lidé jako Bill Buxton
si s touto myšlenkou pohrávali v 80-tých letech.
Tato technologie, víte, není zde to nejúžasnější,
snad jen její nově objevená použitelnost.
KF: Je si celkem jistý, že to není novinka.
To, co je patentované, není multidotyk jako celek.
Patentované jsou malé části
a právě v těchto malých detailech
můžeme zřetelně vidět patentové právo v rozporu se záměrem:
podporovat vývoj užitečného umění.
Zde je první odemykání přejetím prstu.
A to je k tomu vše. Apple si to nechal patentovat.
Je to 28 stránkový softwarový patent, ale shrnu,
co zahrnuje. Varuji před vyzrazením zápletky: Odemčení telefonu
posunutím ikony prstem. (Smích)
Přeháním jen trochu. Je to rozsáhlý patent.
Může tento nápad někdo vlastnit?
Tehdy v osmdesátých letech nebyly žádné softwarové patenty
a Xerox byl průkopníkem grafického uživatelského rozhraní.
Co kdyby si nechali patentovat kontextové menu,
posuvníky, plochu s ikonami, které vypadají jako složky
a listy papíru?
Dokázala by mladá a nezkušená firma Apple
ustát právní útok ze strany daleko větší
a vyspělejší společnosti jako Xerox?
Tato myšlenka, že všechno je remix, by mohla znít
přijatelně selskému rozumu, dokud nejste ten, koho remixují.
Například ...
SJ: Myslím, že Picasso měl rčení.
Říkával: "Dobří umělci kopírují. Velcí umělci kradou."
Víte, nikdy jsme neměli
v sobě kousek studu, když jsme ostatním kradli skvělé nápady.
KF: Dobrá, to bylo v roce '96. Teď máme rok 2010.
"Zničím Android, protože je to kradený produkt."
(Smích)
"Jsem ochoten kvůli tomu rozpoutat termonukleární válku." (Smích)
Dobrá, takže jinými slovy, velcí umělci kradou, ale ode mě nesmějí.
(Smích)
Behaviorální ekonomové by mohli odkazovat na tento druh věci jako na ztrátu averze.
Máme silné předpoklady chránit to,
co cítíme, že je naše.
Nemáme takovou averzi vůči kopírování toho,
co mají ostatní, protože to děláme neustále.
To je ta rovnice, kterou bereme v úvahu.
Máme zákony, které vpodstatě nakládají s myšlenkovým dílem jako s majetkem,
plus impozantní náhrady nebo odškodnění
ve sporech o autorství, plus obrovské právní výdaje,
abyste se ochránili u soudu,
plus nepřesný úsudek při vnímání ztráty.
A výsledek vypadá takto.
To jsou poslední čtyři roky žalob
kvůli smartphonům.
Dělá to reklamu pokroku v užitkovém umění?
Rok 1983. Bobu Dylanovi je 42 a jeho čas
ve středu pozornosti kultury je dávno ten tam.
Nahrává píseň s názvem "Blind Willie McTell"
podle slavného bluesového zpěváka a ta píseň
je cesta minulostí, cesta daleko temnější dobou,
která však byla jednodušší, kdy muzikanti jako Willie McTell
neměli moc iluzí o tom, co udělali.
"Kradu je ostatním spisovatelům
ale uspořádám si je podle sebe."
Myslím, že to je to, co většina z nás dělá.
Naše kreativita pochází z nedostatku, ne zevnitř.
Nespadli jsme z nebe. Jsme závislí jeden na druhém
a když si to přiznáme, není to známka
průměrnosti nebo nepůvodnosti.
Je to odpoutání se od falešných dojmů
a je to podnět k tomu, abychom od sebe mnoho neočekávali,
ale prostě začali něco dělat.
Děkuji vám mnohokrát. Byla to tu pro mě čest.
Děkuji. (Potlesk)
Děkuji. Děkuji. (Potlesk)
Děkuji. (Potlesk)