מנחה: קבלו בבקשה לבימת TEDxמחוז-סונומה
את טוד רוס.
(מחיאות כפיים)
טוד רוס: השנה היא 1952 ולחיל האוויר יש בעיה.
יש להם טייסים טובים שמטיסים מטוסים טובים יותר
אבל משיגים תוצאות גרועות יותר,
ואין להם מושג מדוע.
במשך זמן-מה הם מאשימים את הטייסים.
הם אפילו מאשימים את הטכנולוגיה.
בסופו של דבר הם מאשימים גם את מדריכי הטיס.
אבל מסתבר שהבעיה היא בכלל בתא הטייס.
הבה ואסביר.
תארו לעצמכם שאתם טייסי קרב.
אתם מפעילים מכונה
שמסוגלת לטוס מהר ממהירות הקול,
כשסוגיות של הצלחה או כשלון,
ולפעמים - חיים או מוות,
עשויות להיות מוכרעות בשברירי שניות.
כטייס-קרב אתה יודע שביצועיך
תלויים קודם כל בהתאמה בינך לבין תא הטייס שלך.
כי מה טעם בטכנולוגיה הכי טובה בעולם
אם אינך יכול להגיע למכשירים הקריטיים
כשאתה הכי זקוק להם?
אבל זה מציב אתגר בפני חיל האוויר.
כי הטייסים, מן הסתם, אינם בגודל זהה.
אז הבעיה היא:
איך מתכננים תא-טייס אחד שיתאים למרבית האנשים?
במשך זמן רב
ההנחה היתה שזה אפשרי, ע"י תכנון בהתאם לטייס הממוצע.
זה נראה כמעט הגיוני.
אם מתכננים משהו שיתאים לגודל האדם הממוצע,
האין זה אמור להתאים לרוב האנשים?
לכאורה, זה נכון, אבל למעשה זה מוטעה.
ולפני 60 שנה
חוקר ששירת בחיל האוויר, גילברט דניאלס,
הוכיח לעולם עד כמה זה מוטעה,
ומה המחיר של זה.
וכך הוא עשה זאת.
הוא ערך מחקר בקרב יותר מ-4,000 טייסים
ומדד אותם בעשרה מדדי גודל,
והשאלה שלו היתה פשוטה:
כמה מהטייסים האלה ממוצעים בכל עשרת המדדים?
(צחוק)
ההנחה היתה שמרביתם.
יודעים כמה היו כאלה בפועל?
אפס.
גילברט דניאלס הוכיח
שאין טייס ממוצע.
והוא למעשה גילה
שלכל טייס וטייס יש "פרופיל גדלים משונן".
נכון?
כלומר, אין שניים זהים בכל המדדים.
וזה הגיוני.
זה שאתה האיש הכי גבוה
לא אומר שאתה גם הכי כבד,
או שהכתפיים שלך הן הכי רחבות או שהטורסו שלך הכי ארוך.
אבל זה בעייתי,
כי אם כל טייס הוא בעל פרופיל גדלים משונן,
ומתכננים תא-טייס ממוצע,
אז לא מתכננים אותו לאיש, ממש כך.
אז בחיל האוויר הבינו שיש להם בעיה.
והתגובה שלהם היתה נועזת.
הם ביטלו את הממוצע.
(צחוק)
כלומר שלהבא,
הם סירבו לקנות מטוסי קרב
שתא הטייס שלהם תוכנן עבור טייס בגודל ממוצע,
והם דרשו מהחברות שבונות את המטוסים האלה
לתכנן את תא הטייס לפי מדדי הגודל הקיצוניים.
כלומר, במקום לתכנן למשל לפי הגובה הממוצע,
הם רצו תא-טייס שיכול להתאים
לטייס הכי נמוך וגם לטייס הכי גבוה,
ככל שתאפשר הטכנולוגיה.
כפי שאתם מתארים לעצמכם, החברות שבנו את המטוסים האלה
לא היו מאושרות, נכון?
הן התווכחו, הפעילו שדולות וטענו
שיהיה בלתי-אפשרי או לפחות יקר ללא נשוא
לבנות תא-טייס גמיש.
אבל כשהן הבינו שחיל האוויר לא יזוז מעמדתו,
זה נעשה לפתע אפשרי.
והסתבר שגם לא כל-כך יקר.
ולמען האמת, הן השיגו הישגים גדולים
בניצול פתרונות פשוטים
שברורים ומובנים לכולנו מחיי היומיום
כמו מושבים מתכווננים.
וכתוצאה מכך,
לא רק שחיל האוויר השיג שיפורים בביצועים של הטייסים הקיימים,
אלא גם הרחיב מאד את מאגר הכשרונות שלו.
וכיום יש לנו המגוון הגדול ביותר של טייסי קרב.
אבל שימו לב:
רבים מטייסי הצמרת שלנו לא היו נכנסים לתא-טייס ממוצע.
מרביתנו מעולם לא ישבנו
בתא-טייס של מטוס-קרב שמחירו 150 מיליון דולר, נכון?
אבל לכולנו הזדמן לשבת בכיתה.
ואני טוען...
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
אני טוען שכיתות אלו הן תאי הטייס של הכלכלה שלנו,
ולדעתי, כולנו יודעים שיש לנו מספר בעיות.
אנו מוציאים יותר כסף מאי-פעם בעבר,
אך מקבלים תוצאות עלובות.
בין אם מדובר בהידרדרות בציונים במתמטיקה ובמדעים
או במשבר הנשירה מהלימודים.
אתם ודאי יודעים
שמעל 1.2 מיליון תלמידים נושרים מהלימודים
בכל שנה ושנה בבתי הספר התיכוניים בארצנו.
מה שאולי אינכם יודעים,
הוא שלפחות 4% מהנושרים הללו מוכרים כמחוננים.
זה אומר שאנו מאבדים מידי שנה מעל 50,000 מהמוחות הכי מבריקים.
אז ברור לנו שיש לנו בעיה.
אבל האם ידועה לנו הסיבה?
עד כה הסתפקנו בהאשמת התלמידים.
האשמנו את המורים.
האשמנו אפילו את ההורים.
אבל שימו לב:
אני חושב על הדוגמה של חיל האוויר,
ואינני יכול שלא לתהות:
כמה מהבעיה הזאת נובע רק מתכנון גרוע?
וזו כוונתי:
אף על פי שיש לנו אחת הארצות הכי מגוונות
בדברי ימי העולם,
ואף על פי שזאת המאה ה-21,
אנו ממשיכים לתכנן את סביבות הלמידה שלנו,
כמו את ספרי הלימוד, עבור התלמיד הממוצע.
בלי צחוק.
אנו מכנים זאת "התאמה גילית".
ואנו חושבים שזה מספיק טוב.
אבל כמובן שזה לא.
כי, חישבו על זה:
מה זה בכלל אומר, לתכנן בשביל תלמיד ממוצע?
התלמיד הרי איננו חד-מימדי,
בין נחשל למחונן.
התלמידים נבדלים במימדים רבים של לימוד.
ממש כפי שהם שונים במימדים של גודל.
אלה כמה דוגמאות ברורות.
ובדיוק כמו בגודל,
לכל תלמיד, לכל תלמיד ותלמידה,
יש פרופיל למידה משונן.
כלומר, יש להם חוזקות,
בתחומים מסוימים הם ממוצעים,
ויש להם חולשות.
כמו לכולנו.
אפילו לגאונים יש חולשות.
אבל...
אם הדוגמה של טייס הקרב לימדה אותנו משהו,
הרי שזה הדבר:
אם תכננו סביבת למידה ממוצעת,
הסיכויים הם שלא תכננו אותה לאיש.
אז לא פלא שיש לנו בעיה.
יצרנו סביבת למידה, שמשום שהיא תוכננה עבור הממוצע,
אינה מסוגלת לעמוד בציפיות שלנו,
כלומר: לטפח פוטנציאל אישי.
אבל חישבו: מהו באמת המחיר?
אם לכל תלמיד ותלמידה יש פרופיל למידה משונן,
זה אומר שהממוצע מזיק לכולם,
אפילו לטובים ולמבריקים ביותר שבינינו.
אפילו אצלם,
התכנון הממוצע משחית את הכשרון בשתי דרכים לפחות.
ראשית, הוא הופך את הכשרון לנטל.
כולנו מכירים ילדים כאלה.
כה מוכשרים להפליא בתחום אחד,
שלסביבה החינוכית שלהם אין אתגרים עבורם.
אנו גם יודעים מה קורה.
הם משתעממים
ומספר הנושרים ביניהם מזעזע בגודלו.
הדרך השניה
שבה התכנון הממוצע משחית את הכשרון,
היא שהמשמעות היא שחולשותיו של תלמיד יקשו עלינו לראות -
שלא לדבר על לטפח - את הכשרון שלו.
כולנו מכירים גם ילדים כאלה.
כמו הילדה שמוכשרת במדעים, אבל מתחת לממוצע בקריאה.
ספרי לימוד המדעים שלנו
מניחים שכל ילד וילדה יודעים לקרוא ברמת בי"ס יסודי,
ולכן הילדה הזאת בצרות.
כי מבחינתה,
שיעורי המדעים מהווים בראש ובראשונה מבחן קריאה.
וספק רב אם נזכה אי-פעם לראות למה היא באמת מסוגלת.
זו בעיה אחת כשהטכנולוגיה שלנו
לא מאפשרת לנו לעשות דבר שאיננו ממוצע.
אבל זוהי בעיה שונה לגמרי,
כשהטכנולוגיה משתנה ואנו יכולים לעשות יותר,
אבל לא תופשים את זה.
זהו המצב כיום.
בשנים האחרונות, החינוך, כמו כל יתר החברה,
נעשה דיגיטלי.
אם אינכם מאמינים לי, חישבו על העובדה הבאה:
בתי הספר הציבוריים בארה"ב
הם מהרוכשים הכי גדולים של מכשירי "אייפד" בעולם.
אז השאלה איננה אם מעוניינים בטכנולוגיה הזאת:
היא כבר כאן. כבר שילמתם עליה.
השאלה היא: מה רוצים לעשות איתה?
וכאן זה מתחיל להיות באמת מלהיב.
יש לנו הזדמנות, ממש עכשיו,
להשתמש בטכנולוגיה הזאת כדי ליצור סביבות למידה
גמישות עד כדי כך
שהן יכולות באמת לטפח את הפוטנציאל של כל אחד ואחת.
אתם ודאי חושבים שזה נשמע יקר, נכון?
זה לא חייב להיות כך.
למעשה, אנו יכולים להגיע רחוק,
להגיע להישגים גדולים בעזרת פתרונות פשוטים
שמובנים לנו מאליהם ביומיום הדיגיטלי שלנו.
ואני מדבר על דברים בסיסיים
כמו תרגום שפות, עזרה בקריאה, אוצר מלים,
אפילו זה שהמכונה מסוגלת להגות עבורכם מילה
או להקריא פיסקה, אם תרצו.
דברים בסיסיים.
אבל אף שמדובר בפתרונות פשוטים,
תופתעו לדעת
עד כמה גדולה השפעתם על חיי התלמידים.
אני בוודאי הופתעתי, כשנוכחתי בכך לראשונה.
צפיתי בכיתה של תלמידי ד'
לפני כמה שנים,
והם השתתפו במחקר
שבו בדקו את יעילותה של תכנית לימודים דיגיטלית חדשה במדעים.
אהיה הראשון לומר
שאותה גירסה דיגיטלית לא היתה מפוארת;
היא היתה למעשה בסיסית למדי.
אבל מה שעבד בה,
היה שהיא לא יצאה מנקודת הנחה
שכל תלמיד בכיתה יודע לקרוא ברמת בי"ס יסודי.
אחד הדברים שאהבתי באותה כיתה
היה המורָה.
כי היא שנאה טכנולוגיה.
ואני יודע את זה
כי זה היה הדבר הראשון שהיא אמרה לי כשנפגשנו.
ותגובתי היתה,
"אז למה נרשמת למחקר שעוסק בטכנולוגיה?"
היא אמרה לי
שהיא מוכנה לסבול את זה
בתקווה שזה יעזור לילד אחד בכיתתה.
שמו היה בילי.
ולבילי, כך אמרה, יש מוח מדעי,
אבל הוא אחד מהילדים שמתחת לממוצע בקריאה.
ושהיא מקווה שכעת הוא יוכל ללמוד מדעים
בעודו לומד לקרוא.
עלי לומר שזה למעשה עורר בי עצבנות.
כי, כפי שאמרתי, הטכנולוגיה היתה בסיסית למדי,
ולא רציתי לאכזב אותה.
אז תוכלו ודאי לתאר לעצמכם
כמה הופתעתי לטובה בערך באמצע המחקר,
כשהמורה הודיעה לי, "שמע,
"לא רק שבילי נתפס לטכנולוגיה,
"אלא שאני מתחילה לראות שיפור בביצועים שלו."
אז זה היה נחמד,
אבל שום דבר,
שום דבר לא הכין אותי למה שראיתי
כשחזרתי לכיתה בתום המחקר.
בילי הפך למעשה לילד הכי חכם בכיתה.
לא צוחק.
וכולם ידעו את זה.
למען האמת, הדבר הראשון שראיתי כשנכנסתי,
היה שישה או שבעה ילדים שהתקבצו סביב שולחנו של בילי
ושאלו אותו שאלות בקשר לשיעורי הבית.
והוא בהחלט ידע לענות, כך הסתבר.
העניין הוא שכל מה שנתנו לבילי ולחבריו ללימודים
היא המקבילה הלימודית של מושבים מתכווננים.
ובתמורה,
זכינו להצצה אל כשרונו של בילי.
נכון. אתם יכולים לומר, "זה רק ילד אחד בכיתה אחת,"
אבל, מצד שני,
מדובר בילד אחד, בכיתה אחת.
והאין זה בעצם כל העניין?
טיפוח הכשרון האינדיבידואלי?
יונה סאלק היה אדם אחד, והוא ריפא את שיתוק הילדים.
מה אם בילי הוא יונה סאלק הבא?
מה אם התרופה לסרטן ממתינה במוחו?
מי יודע?
אבל מה שאני יודע הוא שהתקרבנו עד סכנה לאובדן כשרונו
בטרם סיים אפילו את לימודיו בביה"ס היסודי.
ולא בגלל חוסר הבנה במדעים
אלא בגלל שהוא עדיין היה בתהליך לימוד קריאה.
ולכך אני מתכוון
באומרי שלפתרונות פשוטים עשויה להיות השפעה מעמיקה על אנשים.
אז בעיני, השאלה האמיתית היא,
איך נביא את כסאות הלמידה המתכווננים האלה
לכל תלמיד ותלמידה מהר ככל האפשר
מבלי להוציא עוד כסף?
בעניין הזה, אני באמת חושב שחיל האוויר סיפק לנו את הנוסחה להצלחה.
מה אם נבטל את הממוצע בתחום החינוך?
ברור לנו שהוא משחית כשרונות.
ותחת זאת, מה אם נדרוש מהחברות
שמוכרות לנו ציוד וחומרים בשביל כיתות הלימוד
לתכנן אותם לא לממוצע של מימדי הלמידה
אלא לקצוות?
זה יהיה צעד נועז.
זה בהחלט ישלח מסר ברור לשווקים:
חוקי המשחק השתנו.
אבל, האמינו לי,
אם נעשה זאת,
לא רק שנשפר את ביצועי ילדינו בכיתות של היום,
אלא גם נגדיל באופן דרמטי את מאגר הכשרונות שלנו.
כי, לפי שעה,
יש המון תלמידים שאיננו יכולים להגיע אליהם
פשוט משום שאנו מתכננים לפי הממוצע.
תכננו לקצוות - ונגיע אליהם,
ונטפח את הכשרונות שלהם.
ועלי לומר שאני יודע את זה,
כי אני הייתי תלמיד כזה.
היום אני בסגל ההוראה של פקולטה בהרווארד.
אבל בעברי, נשרתי מהתיכון.
יותר טוב:
נשרתי מהתיכון עם ממוצע ציונים של פחות מ"נכשל".
(צחוק)
למי שלא יודע, זה די גרוע.
(צחוק)
אבל שימו לב:
הייתי בתחתית החבית של מערכת החינוך שלנו,
והגעתי גם לצמרת שלה.
באתי לומר לכם
שבכל רמה ורמה ביניהן אנו מבזבזים המון כשרונות.
והעניין הוא,
שהיות שעל כל אחד כמוני
יש מיליונים שעבדו קשה, שהיתה להם היכולת,
אבל שלא הצליחו להתגבר
על המכשולים שכפתה הסביבה הלימודית שתוכננה עבור הממוצע,
והכשרון שלהם אבד לעד.
העניין הוא,
שאיננו יכולים להרשות לעצמנו לאבד אותם.
הבשורות הטובות הן,
שכבר איננו צריכים לאבדם.
אני אומר לכם שיש לנו הזדמנות פז, ממש עכשיו,
לעצב מחדש מן היסוד את עצם הבסיס
של מוסדות ההצלחה שלנו,
כמו החינוך,
בדרכים שמטפחות את הפוטנציאל של כל אדם ואדם;
ובכך להרחיב את מאגר הכשרונות שלנו,
ולהציב אותנו בעמדה תחרותית טובה בהרבה בעולם.
אנו יכולים לעשות זאת.
הנוסחה ידועה לנו.
והגיע הזמן שנדרוש זאת.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)