(Bemondó) A színpadon Dr. David Hendricks. Kérem, fogadják szeretettel.
(Taps)
Tashi delek! Így köszöntik egymást a tibetiek.
Igazán boldog vagyok, hogy itt lehetek ma,
és megoszthatok olyan gondolatokat, amelyeket 1989 óta hordozok magamban.
Remélem, hogy a mai beszédem mindannyiuk javát fogja szolgálni.
Ez az alapvető motivációm, amiért ma eljöttem ide.
A beszédem témája
önök számára
egy kissé tudományosnak tűnhet,
és ennek oka van.
Gyógyulásom előtt
az egyedüli érzelmek, amelyekhez könnyen hozzáfértem,
a harag és depresszió voltak.
Gyógyulásom egyik igazi ajándéka az,
hogy ma már az érzelmi válaszok teljes skálája elérhető számomra,
viszont a gyengédebbeket még mindig nem uralom teljes mértékben,
ezért hajlamos vagyok könnyen elsírni magam.
Tehát, ha maradok a tudományos vonalon, az segít a magamfajta macho férfinak,
hogy ne törjön ki könnyekben önök előtt.
A másik dolog, amit mondani szeretnék,
hogy bár az előadásom helyenként tudományosnak tűnhet,
a célja mégis mélységesen lelki,
hiszen évek óta szenvedélyesen dolgozom azon,
hogy főként a függőségek által okozott szenvedéseket próbáljam enyhíteni,
de más pszichés betegségekkel is foglalkozom.
Mielőtt belevágnék, szeretném még elmondani,
hogy ezt a mai beszédemet
régi buddhista tanítómnak ajánlom, aki az elmúlt évben halt meg.
Buddha azt mondta:
"A tudat minden. Amit gondolunk, azzá válunk."
Mivel ezt valóban igaznak hiszem,
gyakran igen nyugtalanná válok,
amikor látom mindazt az őrültséget, ami a saját elmémben kavarog.
De az, ami ma van az elmémben, igazán sokkal békésebb és nyugodtabb,
mint ami durva gyermekkorom sok évében volt,
amikor apám fáradhatatlanul dolgozott azon,
hogy megszégyenítsen és megtörjön.
És mindenképpen tisztább és jobb,
mint 20 évig tartó alkoholizmusom kontrollálhatatlan dühének idején.
Úgy véltem, ha Picassónak lehet kék korszaka,
akkor nekem lehet alkoholista korszakom, amely szerencsére véget ért.
De annak a pályafutásnak a végén igazán nem hittem volna,
hogy valaha még normális életet élhetek.
Mégis beiratkoztam egy antialkoholista csoportba,
és egy évre rá
megismertem buddhista tanítómat, elkezdtem meditálni
és a gyakorlatban is használni a buddhista filozófiai tanításokat.
Ez a leghasznosabb lélektani rendszer, amellyel valaha találkoztam.
És aztán három évvel később
bekövetkezett a váratlan csoda, amely az életemet teljesen megváltoztatta:
az érzelmi józansággal teljes gyógyulás.
Ez döntő eseménye lett az életemnek,
és amikor bekövetkezett,
életem alapvető motivációjává vált,
hogy segítsek más embereknek, akik úgy szenvednek, ahogyan én azelőtt,
hogy ők is elérhessék ugyanazt a megváltást,
amelyet nekem szerencsém volt elérni.
Tehát,
azt szeretném, ha megvizsgálnánk, találunk-e olyan alapvető igazságokat,
amelyeket leszűrhetünk mai kis miniatűr önéletrajzomból,
és javaslom, hogy kezdjük a gyerekkornál.
Bántalmazott gyerekeken végzett legújabb agyi képalkotó vizsgálatok
komoly szerkezeti rendellenességeket tártak fel
az agy számos területén,
valamint olyan mértékű agyi sérüléseket, hogy az érintett gyerekek agya
gyakorlatilag 10%-os csökkenést mutat a normális mérethez képest.
Tanulmányozva ezeket a fájdalmas képeket, a gyerekek agyi felvételeit,
nehéz megérteni, hogyan lehetne valaha is normális életük,
de csak az ACE-kutatás eredményei,
a káros gyermekkori élmények vizsgálata tette nyilvánvalóvá néhány évvel ezelőtt,
hogy mivel kell majd felnőttkorban szembesülniük.
Nos, az ACE-kutatás egy úttörő klinikai epidemiológiai kutatás,
amely ezen a területen két szempontból is áttörő jelentőségű volt.
Abban, hogy...
Ide kivetítek mindent, hogy láthassák.
Minden hasonló klinikai kutatás közül ez volt az első,
amely minden fajta káros hatást vizsgált,
amely gyerekeket érhet.
Hihetetlen számomra, hogy ezt nem tették meg azelőtt,
mindig töredékesen vizsgálták,
de ebben a kutatásban
minden káros hatást megvizsgáltak, amely gyerekeket érhet,
Összesen nyolc ilyen volt:
nevezetesen testi, lelki, és szexuális bántalmazás,
az anya bántalmazásának átélése,
a szülők válása vagy különélése,
és olyan szülő, aki bűnöző, pszichés beteg vagy drogfüggő.
A kutatás másik újdonsága az volt,
hogy elvégzéséhez
nagyon széles körből gondosan válogattak olyan alanyokat,
akiket orvosi és pszichológiai nyilvántartásba vettek,
így tehát a kutatás eredményei
pontosan tükrözik a teljes amerikai felnőtt lakosság tapasztalatát.
A résztvevők 64%-a azt állította,
hogy legkevesebb egyet megtapasztalt a felsorolt nyolc káros hatás közül.
Elvégeztem egy gyors számolást az előadóteremre vetítve,
és sajnálattal közlöm önökkel azt,
ami néhányukban talán már felmerült a képernyőt nézve:
230-an önök közül valószínűleg elszenvedték valamelyik káros hatást,
140-en önök közül valószínűleg kettőt is – kettőt a nyolcból –,
épp úgy, ahogy az amerikai lakosság 40%-a,
és 13% pedig négyet vagy még többet,
ahogyan én is és még 45-en önök közül.
Tehát az első dolog, amit a kutatásból megtudtunk az,
hogy a gyerekkori sérülés igen gyakori, és a jelenlevők többsége is elszenvedte.
Mit gondolnak, mit állapított meg az ACE-kutatás arról,
hogy ezek a szenvedő gyerekek fognak-e drogokat használni felnőttkorban?
Ez a grafikon a függőleges tengelyen azt mutatja,
hogy mennyire valószínűsíthető felnőttkori droghasználat
a gyerekkori tapasztalatok függvényében, amelyet a vízszintes tengelyen látnak.
Nos, ez úgy működik, hogy azoknál, akiknek nem voltak gyerekkori sérüléseik,
a felnőttkori droghasználat valószínűsége nagyon alacsony,
viszont azok között, akik akár egyetlen káros hatást is elszenvedtek gyerekkorban,
a kockázat megháromszorozódik,
és így tovább azok között, akik kettőt szenvedtek el a nyolcból –
vagy hármat, vagy négyet, vagy többet.
Ma az Egyesült Államokban függőségben élő felnőttek 80%-a
azok közül kerül ki, akiket gyerekkorban bántalmazás ért.
Mit gondolnak esetükben a jövőbeli pszichés megbetegedés valószínűségéről?
Ez a diagram az öngyilkosság elkövetésének valószínűségét mutatja,
ami nyilván a legnagyobb érzelmi szenvedés jele,
ami gyerekkori traumák nyomán felnőttkorban megélhető.
Továbbá, a nulla az ACE-skálán is nulla,
vagyis azok körében, akiket nem ért gyerekkori bántalmazás,
az öngyilkosság elkövetésének kockázata nagyon alacsony, szinte elhanyagolható.
Amíg azok, akiket akár egy fajta bántalmazás ért gyerekkorukban...
Akiket kétfajta, akiket három a nyolcból,
négy, öt, hat és hét vagy több...
A cikkben, amelyben ezeket az eredményeket először közzétették,
a szerzők azt állították,
hogy az összefüggés a gyerekkori traumák és a később elkövetett öngyilkosság között
olyan erős,
hogy ez precedens nélküli az epidemiológiai kutatások történetében.
Továbbá arra jutottak,
hogy az Egyesült Államokban elkövetett öngyilkosságok döntő többsége
egyetlen tényezőnek tudható be: és ez a gyerekkori bántalmazás.
Tehát a 20. század rendkívül sötét képpel zárult.
Amit akkor tudtunk, az az,
hogy a traumák megváltoztatják a gyerekek agyszerkezetét,
és ezek a szerkezetbeli elváltozások biztosítanak teret
azoknak az érzelmi állapotoknak,
amelyek az Egyesült Államokban a legtöbb szenvedést okozzák
drogfüggőség és más pszichés betegségek következményeként.
De a tudomány ezt a képet még sötétebbre árnyalta azt állítva,
hogy miután ezek a sérült gyerekek elérik az ifjúkort,
többé már senki nem tud rajtuk segíteni semmivel,
mivel akkorra az agy már elveszíti azt a képességét, hogy változni tudjon,
és ezzel tulajdonképpen élve temeti el őket a szenvedésben.
Ezt tanították nekem az orvosi egyetemen,
és én ezt teljességgel elutasítom.
És úgy tűnik, helyes volt elutasítanom,
mivel a 21. század hajnalán elég fény vetült erre a kérdésre ahhoz,
hogy felfedje: az agynak mindig is megvolt a saját tudománya;
megvan a képessége a gyökeres változásra,
és erre még felnőttkorban is képes.
Tehát, amiről most beszélni szeretnék, az agyunk két fontos mechanizmusa,
amivel önmagát át tudja alakítani,
és létre tud hozni különböző, új működési lehetőségeket.
Ez a mikrofotó a hippokampuszról készült,
amely agyunk egyik legfigyelemreméltóbb része,
és a tanulmányozására fordított évek során második kedvenc szervemmé vált.
(Nevetés)
Kacarásznak?
(Nevetés)
Rendben, akkor hogy teljesen átlátható legyen:
a kedvenc szervem az elülső agykérgi szigeti lebeny.
(Nevetés)
Rendben, tehát ami lenyűgöző ebben –
ez egy nagyon szép fotó –,
ezek a zöld részek itt mind, teljesen új idegsejtek.
Tehát az agy egyik fontos erőforrása a változás elérésének érdekében:
új idegsejtek létrehozása.
Imádom ezeket a kis fickókat.
Ha lenne egy olyan hely, ahol a legtöbb jót tehetnék,
az éppen itt, a hippokampuszban lenne,
amely egy óriási pályaudvarnak számít, már ami az agy azon képességét illeti,
melynek segítségével új tapasztalatokat szerezhet,
és képes azokat előhívható emlékként megőrizni.
És nyilvánvaló módon, bármi is legyen, amit tennünk kell,
akár fejlődünk, akár alkalmazkodunk az éppen aktuális élethelyzetünkhöz,
akár pszichés betegségekből, függőségekből épülünk fel,
az menetparancs ezeknek a kis zöld fickóknak,
hogy elinduljanak felfelé a hippokampuszba,
ahol az élet minden tapasztalata már kódolva van,
és hogy becsatlakozzanak a megfelelő helyre,
hogy maguk is új élettapasztalatokat kódolhassanak,
amelyekre majd emlékezni tudunk.
És amint becsatlakoznak, az agy azonnal megváltozik.
Amint ezek az új idegsejtek
bekapcsolódnak az elme belső párbeszédébe,
a gondolatok és érzelmek iránya megváltozik.
Amint ezek az új tapasztalatok a helyükre kerülnek –
és itt most nem arra gondolok,
hogy 1+1=2, hanem fontos dolgokra,
mint például hogy rájövök arra, hogy mégis elég jó fej vagyok –,
nos ezek a tapasztalatok
azonnal szembeszállnak a múlt üzeneteivel.
Minden sérült gyerek számára a múlt üzenete ez: "rossz gyerek vagy".
Így viszont a "rendben vagyok" üzenet
le tudja győzni a "rossz gyerek vagyok" üzenetet,
ami igazán reménykeltő és nagyon jó.
De ami szintén nagyon jó,
az a második mechanizmus, amiről beszélni szeretnék,
ami által az agy változik.
Ez egy nagyon összetett molekuláris gépezet,
amely az agyban, az idegsejteken belül található, és epigenetikának hívják.
Ennek megvan az a képessége, hogy élettapasztalatainkra való válaszként
fizikailag belép a sejtmagba,
ahol bizonyos géneket ki- és bekapcsol, és ezáltal segít nekünk alkalmazkodni.
Most egy új laboratóriumi kísérletről szeretnék mesélni,
amely pontosan azt a kérdéskört kutatja, amiről itt beszélünk.
Ez egy olyan kísérlet,
amelyben patkányfiókákat megfosztanak a szükséges anyai gondoskodástól.
Amikor ezt nem kapják meg,
az epigenetikus gépezet ezt megállapítja,
fizikailag belép a sejtmagba,
és ott kikapcsolja azt a gént,
amely az agyban a stresszreakciót hivatott kontrollálni,
és amikor ez a gén nem működik, az agy képtelen kontrollálni a stresszt.
Vagyis amint egy stresszreakció elkezdődik, többé nem megállítható.
És ez a kontrollálatlan stressz mérgező a központi idegszövetekre:
megöli az idegsejteket, az agy méretét csökkenti és torzítja annak szerkezetét.
Látják, ezek ugyanazok az erők,
amelyek a bántalmazott gyerekek agyi elváltozásaiért voltak felelősek
a korábban bemutatott képalkotó kísérletben.
A másik dolog, amit az a folyamat okoz az,
hogy ezek a patkányfiókák pszichés betegként kezdenek viselkedni.
Tehát ez a molekuláris és genetikai konfiguráció az agyban
felelős azért a változásért, amely kiváltja azt a viselkedést,
amit mi poszttraumás stressz szindrómának diagnosztizálunk
a klinikai gyakorlatban.
Viszont ha később
a szükséges anyai gondoskodás újra megadatik a patkányfiókáknak,
az epigenetikus gépezet értesül erről,
és ez a komplex molekuláris gépezet újra belép a sejtmagba,
ahol visszakapcsolja a stresszválaszért felelős géneket,
ezáltal a stressz szabályozás alá kerül, az agy meggyógyul,
a patkányfiókák pszichés zavarai megszűnnek,
és tökéletesen normálisan élnek tovább.
Vagyis pontosan az történik, mint a bántalmazott gyerekek esetében.
Ebből azt tanultuk meg,
hogy ha a kezelés alatt álló betegeinknek
szeretnénk megadni a gyógyulás epigenetikus ajándékát,
amelyben a patkányfiókák részesültek ebben a kísérletben,
akkor nagyon gondosan kell megválasztanunk
a kezelt betegeknél alkalmazott
gyógyító folyamatot.
Ezért a kezelési programunkban
a feleségem és én
megpróbálunk minden egyes páciensünket, amennyire csak tudunk,
két új szülővel ellátni –
ezek vagyunk mi: a feleségem és én.
És elkötelezzük magunkat, hogy kitartsunk mellettük minimum öt évig,
mivel mai tudásunk szerint ez az az időszak,
ami az ilyen agyi változások lezárulásához szükséges.
Nos, hol tartunk most ebben a beszélgetésben?
Tudjuk, hogy a káros hatások megváltoztatják az agyat,
és ezek a változások olyan negatív kedélyállapotot idéznek elő,
amely a függőségek és a pszichés zavarok előidézője.
De most, a 21. században már azt is tudjuk –
ezt tanítja a nyugati tudomány – ,
hogy dinamikus epigenetikai és neurogenetikai hatások miatt
a fizikai agy folyamatosan változik.
És bár a nyugati kultúra
nagyon erős a külső világ megismerésében,
a fizikai anyag befolyásolásában,
ez a mi nyugati kultúránk mégsem tudja biztosítani számunkra azt,
hogy tudatunk természetét
és belső mentális világunkat mélységében megértsük,
nem segít abban, hogy hogyan figyeljünk arra, ami ott belül történik,
abban, hogy megértsük a mentális történések jelentését,
és hogy hogyan irányítsuk ezeket a maximális fejlődés érdekében,
és így általában vagy gyakran csak kénytelen-kelletlen változtatunk,
és az eredményeink féleredmények.
Ezzel szemben
a buddhista filozófiai rendszer már 20 évszázaddal ezelőtt
a tudat természetének nagyon részletes
és rendkívül értelmes megismerését tette lehetővé.
Megvoltak a technikái
amelyekkel valóban meg tudjuk figyelni azt, ami odabent történik.
Képes volt arra, hogy különválassza a mentális eseményeket,
megértse működési elveiket és azt,
hogy hogyan használhatjuk ezeket emberi és spirituális fejlődésünk érdekében.
És most azt kellene elmondanom, hogy hogyan tovább?
Ezért most elmondom, hogyan tovább.
Feleségemmel, aki egyben a munkatársam is, mindketten buddhisták vagyunk.
A mentális egészség és a függőségkezelés területén dolgozunk
már egy évtizede,
és sok évvel ezelőtt együtt eldöntöttük,
hogy közelebbről is megismerkedünk
a buddhista filozófiai rendszerrel,
megvizsgáljuk vajon be tudnánk-e illeszteni a kezelési programunkba,
hogy jobb munkát végezhessünk,
segítve az embereket, akik ezekkel a problémákkal fordulnak hozzánk.
Néhány évvel ezelőtt, sok éves előkészület után elhagytuk az Államokat,
és a száműzetésben élő tibeti nép székhelyére utaztunk
Észak-Indiába.
És körülbelül két év alatt
a feleségem és én kiválasztottunk egy tibeti szöveget,
amely a humán lélektanról íródott buddhista szemszögből,
és aztán párhuzamosan dolgozva, mindketten lefordítottuk a szöveget,
körülbelül hét vagy nyolc hónap alatt.
A szöveg címe tibeti nyelven "Sem dong sem jung",
ami azt jelenti: "A tudat, és ami a tudatból fakad",
vagy szabadabb fordításban: "A tudat és funkciói",
vagy "A tudat és a mentális funkciók".
Miután lefordítottuk,
volt szerencsénk a lefordított anyagot tanulmányozni
olyan buddhista tudósokkal, akiket a téma mestereiként tiszteltek.
Amikor ezt befejeztük,
visszajöttünk az Államokba,
és Traverse Cityben megalkottunk egy kezelési programot.
De mielőtt még erről többet mondanék,
szeretnék megosztani önökkel
még egy bizonyított tényt, amelyre szükség van ahhoz,
hogy annak a puzzle-nak az összes darabja,
amelyről ma önöknek beszéltem,
összeálljon az említett problémák tökéletesített kezelési módszerévé.
Újkeletű agyi képalkotó vizsgálatok nyomán
bizonyítást nyert a meditáció mélységes pozitív hatása
a központi idegrendszer különböző régióira
beleértve a gyerekkori traumák miatt károsodott régiókat is.
Mindössze négyórányi ülő meditációs gyakorlat után –
négy óra meditációban ülve, felosztva több napra vagy bárhogy –
az agyi képalkotó technológia egyértelmű javulást mutat
az aktivitás és működési erő szempontjából
azokban az agyi régiókban, amelyek az összpontosított figyelemért felelnek,
amit a laikus sajtóban "mindfulness"-nek neveznek.
És aztán már mindössze 11 órányi ülő meditációs gyakorlat után,
az agyról készített felvételek bizonyítják
hogy az élő szövet tényleges sűrűsége ezekben az agyi régiókban megnövekedett,
tehát a szövetek megizmosodtak és megvaskosodtak annyira,
hogy működési kapacitásuk is megváltozott,
és most már valóban tudnak figyelni bármire,
amire figyelni akarnak.
Ez a tudat által fenntartott figyelem egy példája,
ahol a tudat nem azonos az aggyal;
megváltoztatja az agy szerkezetét, és növeli működési kapacitását.
De ilyen tapasztalataink folyamatosan vannak.
Az elme mindig megmondja az agynak, hogy mit tegyen,
ha azt mondom, hajlítsd be ezt az ujjat,
az agy azt mondja, "oké", és megkeresi a megfelelő régiót a motoros kéregben,
a megfelelő ideget, amely az ujjat vezérli,
és az ujj behajlik.
Tehát úgy gondolom,
ha kissé ügyesebbé válnánk elménk edzésében,
hogy megtalálhassunk bármely területet, amelyet szeretnénk,
akkor megtanulhatnánk hozzáférni kimondottan agyunk azon területeihez,
amelyek a gyermekkori sérülések által károsodtak,
és a koncentrált figyelem segítségével fokozott működésre bátoríthatnánk
és felerősíthetnénk őket a gyógyulásig.
Tehát, az új kezelési módszer a következőképpen működik:
csendes, inaktív meditációt gyakorlunk,
amivel megerősítjük az agy azon területeit,
amelyek a koncentrált figyelemért felelősek,
ameddig eléggé megerősődnek ahhoz, hogy a figyelem eszközzé váljon,
mint egy lencse, amellyel befelé figyelhetünk,
és konkrétan megfigyelhetjük a tudatunkban felbukkanó gondolatokat és érzéseket
pillanatról pillanatra.
Ha csak egy viszonylag rövid listáját soroljuk fel
azoknak a mentális funkcióknak, amelyek végrehajtására elménk képes,
a buddhista pszichológia itt is segít nekünk,
mivel amint ezek felbukkannak,
megfelelően be tudjuk azonosítani, és meg tudjuk nevezni őket.
Ez pedig lehetővé teszi egy értelmes rend megteremtését
belső mentális tapasztalataink világában, amely gyakran zavarba ejtő számunkra.
A második dolog, amiben a buddhista pszichológia segít az,
hogy a mentális funkciókhoz erkölcsi kategóriát vagy értéket rendel,
melyeket így már külön tudunk választani és meg tudunk nevezni,
már tudjuk, hogy mi történik:
megtanuljuk, hogy két csoportra oszthatóak,
működésük tekintetében két egymástól jól elkülönülő csoportra:
lehetnek károsak és jótékonyak.
Megfigyelhetjük azt is, hogy amikor a káros mentális funkciók működnek,
az csökkenti mentális egészségünket és boldogságunkat,
de amikor a jótékony tudati területekhez tartozó mentális funkciók
lépnek működésbe,
mentális egészségünk erősödik, boldogságérzetünkkel együtt.
A harmadik dolog, amivel segít minket a buddhista pszichológia az,
hogy eredményes és hasznos technikákat bocsát rendelkezésünkre,
amelyek által elkezdhetjük belső mentális történéseink módosítását.
Különválogattuk a dolgokat.
Most már látjuk,
hogy két csoportba oszthatók: káros és jótékony,
de már közbe is tudunk avatkozni,
kifejlesztve azt a mentális fegyelmet, ami szükséges ahhoz,
hogy a negatív mentális folyamatokat működésük kezdeti fázisában felismerjük,
és csökkentsük ránk gyakorolt hatásukat,
és felismerjük a pozitív mentális folyamatok jótékony hatásait,
és ezeket bátorítsuk és erősítsük.
Tehát például ha egy olyan személy vagyok, akinek van némi gyakorlata ezen a téren,
és a napom folyamán
hirtelen arra leszek figyelmes, hogy a személy, akivel dolgom van,
nagyon bosszant,
látom, hogy a negatív mentális funkciók birodalmából felbukkan a harag,
és azonnal hátralépek egyet, mivel tudom, hogy veszélyben vagyok –
nem akarok szenvedni, nem akarok szenvedést okozni,
és semmi esetre sem akarom elszenvedni a mentális következményeket,
amelyek szükségszerűen megjelennek,
ha megengedem, hogy a harag motiválja a viselkedésemet.
Ha van némi gyakorlatom és önuralmam,
át tudom kapcsolni a motivációmat és szándékaimat a pozitív tartományba,
hogy csakis ezek motiválhassák viselkedésemet.
Amikor pozitív érzelmeket tapasztalunk meg,
fontos tudatosítani,
hogy az a tapasztalat, amelyet éppen megélünk,
az több különböző agyterület összehangolt munkájának
eredménye,
amely során az idegsejtek szoros hálózata
létrehozza azt a bizonyos érzést.
Ez pedig azt jelenti,
hogy pontosan úgy, ahogy az agyat a tudat irányítja,
a tudatot használva megtanulhatom irányítani az agyamat
azokba az idegi áramkörökbe
és pontosan azokra az agyi területekre,
melyek a gyerekkori traumák során sérültek.
Bántalmazott kisgyerekek minden nehézség nélkül képesek negatív érzésekre,
de a pozitív érzésekkel bizony bajban vannak,
ami azt jelenti,
hogy pontosan a pozitív érzelmekért felelős agyi területek sérültek meg
a gyerekkori szenvedések miatt.
Tehát a buddhista pszichológia ezen technikáit használva,
tulajdonképpen azt teszem,
hogy éber figyelemmel közelítem meg ezeket az agyterületeket,
támogatom a működésüket,
és tudjuk, hogy a támogatásnak köszönhetően
egyre jobban megerősödnek
egészen addig, amíg elkezdenek normálisan működni – akkor először.
A pillanat, amikor ezeknek az áramköröknek a működése helyreáll,
egyben azt is jelenti,
hogy elérjük a józansággal teljes gyógyulást.
Amikor gyógyulásomért tett erőfeszítéseim során eljutottam idáig,
az olyan érzés volt, mintha a lelkem felemelkedne, mint egy tutaj az óceánból,
és először állna egyenesen,
és ezzel együtt megjelent a tartós béke érzése
és a bizonyosság, hogy többé soha nem fogok inni.
Nincs már szükség rá, hiszen most már minden jól működik.
Tehát tulajdonképpen az történik itt,
hogy használjuk az az erőteljesen összpontosító elmét,
amelyet a meditációs gyakorlat során fejlesztünk ki
annak az átfogó rendszernek és vezetésnek segítségével,
amit a tudat ismerete és a buddhista pszichológia jelent.
Így érjük el, hogy életünkben először
tudatos ellenőrzés alá vonhatjuk agyunk fizikai erőforrásait,
vagyis azokat a dinamikus erőforrásokat,
melyeket epigenetikának és neurogenetikának hívunk.
Ezek segítségével meggyógyítjuk múltunk sebeit,
és visszaszerezzük magunknak a jogot, hogy azzá legyünk, akivé lenni szeretnénk.
Bármelyikünk képes erre, bármikor;
függetlenül attól, hogy hol tartunk az emberi fejlődés folyamatában.
Nem kell tehát aggódnunk az agy változási képessége miatt.
Csak annyit kell tennünk, hogy szorgalmasan dolgozunk az elme edzésén,
és a változás automatikusan bekövetkezik.
Buddha azt mondta:
"A tudat minden. Amit gondolunk, azzá válunk."
Nagyon köszönöm.
(Taps)