"Подивись на мене!"
Із цими словами я стала тренером зорового контакту.
Я мама 15-річного Івана.
У Івана аутизм, він не говорить
і спілкується за допомогою iPad,
у якому знаходиться його Всесвіт - слова і зображення.
Діагноз був поставлений, коли Івану було два з половиною роки,
і навіть зараз я згадую цей момент з болем.
Разом із моїм чоловіком ми відчували себе розгублено.
Ми не знали, з чого розпочати.
Не було Інтернету, як зараз,
не було можливості шукати інформацію в Google,
тому ці перші кроки
ми робили абсолютно інтуїтивно.
Іван не підтримував зоровий контакт,
втрачав сенс слів, які говорив,
не відповідав на своє ім'я
чи на будь-яке прохання,
як наче слова були шумом.
Єдиний шлях зрозуміти,
що з ним відбувалося,
що він відчував -
подивитися йому в очі.
Але цей місток був зламаним.
Як я могла навчити Івана життю?
Коли я робила щось, що йому подобалося,
він дивився на мене,
і ми були разом.
Отже, я присвятила себе цьому.
Щоб кожного разу у нас було більше зорового контакту.
Ми проводили години, граючи у квача з його старшою сестрою, Алексією.
І коли ми казали "Я спіймала тебе",
він шукав нас поглядом,
і тоді, в цей момент, я відчувала, що він живе.
Ми провели чимало годин у басейні.
Іван завжди з пристрастю ставився до води.
Я пам'ятаю, коли йому було два з половиною роки,
у дощовий зимовий день я брала його в закритий басейн,
взагалі ми йшли туди в будь-які дні.
Одного дня ми їхали по автомагістралі
і я помилилася поворотом.
Там він почав плакати не зупиняючись,
допоки я не повернулася на шлях.
І тільки там він заспокоївся.
Як це можливо, щоб дитина у два з половиною роки, не відповідаючи на ім'я,
змогла під час дощу і туману,
коли я не бачила нічого,
ідеально впізнати шлях?
Там я зрозуміла, що Іван мав виняткову візуальну пам'ять,
Я зрозуміла, що це мій шлях.
Тоді я почала знімати все на камеру
і вчити його життю таким чином,
одна за одною показуючи йому фотографії.
Навіть зараз це спосіб, завдяки якому Іван нас
розуміє,
те, що він хоче, те, що йому потрібно,
а також те, що він відчуває.
Однак був важливим не лише зоровий контакт із Іваном.
Було важливо ще й інше.
Як досягти того,
щоб дивитися не на аутизм дитини,
а на неї саму,
на все те, що вона може дати?
На те, що вона може зробити?
Що їй подобається чи не подобається,
як будь-кому з нас?
Для цього мені потрібно було віддати
частину себе.
Мені потрібно було мати сміливість відпустити його.
І це мені коштувало багато сил.
Івану було 11 років.
Він проходив лікування дуже близько від дому
у сусідньому районі.
І одного вечора, коли я чекала на нього, я зайшла до продуктового
магазину,
типового квартального магазину, де всього потрохи.
Я почала купувати і купувати.
Я розмовляла с Хосе, власником.
Я розповіла йому про Івана і його аутизм,
і що я хотіла, щоб він навчився сам гуляти на вулиці,
коли ніхто не тримає його за руку.
Я вирішила запитати Хосе,
чи можна, щоб у четвер близько другої
Іван приходив і допомагав йому сортувати по полицях пляшки з водою,
тому що йому подобалося сортувати,
а в якості винагороди він купував би шоколадне печиво,
його улюблене.
Хосе одразу ж погодився.
І так було десь близько року.
Іван приходив у гастроном до Хосе,
допомагав йому сортувати на полицях пляшки з водою,
на яких були ідеально наклеєні етикетки.
І він виходив щасливим
зі своїм шоколадним печивом.
Хосе - не експерт з аутизму.
Немає необхідності в експертах з усього
чи робити що-небудь особливе, щоб зацікавити іншого.
Ми просто повинні бути з ними.
(Оплески),
ось так, ніякого подвигу.
Просто ми повинні бути близько.
І якщо нас щось лякає,
або ми чогось не розуміємо, варто
запитувати себе;
бути допитливими,
але ні в якому разі не байдужими.
Отже, маймо сміливість подивитися один одному в очі,
бо наш погляд
може відкрити іншим світ.
(Оплески)
(Овації)