"Pogledaj me!"
S tim riječima pretvorila sam se u trenericu pogleda.
Ja sam Ivanova mama, koji ima 15 godina,
Ivan ima autizam, ne govori,
i komunicira preko iPad-a
na kojemu je cijeli njegov svijet riječi u slikama.
Saznali smo za njegovu dijagnozu kada je imao dvije i pol godine
i još uvijek mi je prisjećanje na taj trenutak vrlo bolno.
Muž i ja smo se osjećali vrlo izgubljeno.
Nismo znali odakle da počnemo.
Nije bilo interneta kao danas,
informacije se nisu mogle guglati,
tako da su ti prvi koraci
bili čista intuicija.
Ivan nije mogao zadržati pogled,
izgubio je riječi koje je govorio,
nije se odazivao na svoje ime
ni na što što bismo od njega tražili,
kao da su riječi bile buka.
Jedini način koji sam pronašla
da saznam što mu se događa,
što on osjeća,
bio je gledati ga u oči.
No, taj je most bio srušen.
Kako Ivana naučiti živjeti?
Kada sam radila stvari koje su mu se sviđale,
tada bi me gledao
i bili smo zajedno.
Tako da sam se posvetila pratiti ga u tim stvarima,
kako bi svaki puta bilo sve više i više trenutaka u kojima bi se gledali.
Provodili smo sate i sate igrajući se lovice
s njegovom starijom sestrom, Alexiom,
a kada bismo rekli: "Ulovljen si!"
tražio nas je pogledom,
a ja sam tada, u tom trenutku, osjećala da je živ.
Također, držimo rekord u broju sati provedenih u bazenu.
Ivan je oduvijek pokazivao veliku strast prema vodi.
Sjećam se da je imao dvije i pol godine,
i jednog zimskog dana, jako kišnog,
vodila sam ga u zatvoreni bazen,
zato što čak ni tada nismo prestajali ići.
Vozili smo se autocestom
i pogriješila sam izlaz.
I tada je počeo plakati, neutješno, bez prestanka,
dok nisam bila na pravom putu
i tek se tada smirio.
Kako je moguće
da se s dvije i pol godine nije odazivao na svoje ime,
no usred kiše i magle, kroz koju nisam uspijevala išta vidjeti,
on je bio sposoban savršeno prepoznati put?
Tada sam shvatila da je Ivan imao izvanredno vizualno pamćenje
i da će to biti moja polazna točka.
Tako da sam počela sve slikati
i tako ga učiti životu,
pokazivajući mu sliku po sliku.
I dan danas Ivan nam tako govori
što želi, što treba,
kao i što osjeća.
No nije se samo radilo o Ivanovom pogledu.
Nego i o pogledima drugih.
Kako postići
da ne gledaju samo njegov autizam,
već da gledaju njega,
sa svime onime što on može pružiti?
Sa svime onime što je sposoban raditi?
Sa stvarima koje mu se sviđaju i s onima koje ne,
kao i svakome od nas?
No zato, i ja sam trebala dati svoj doprinos.
Trebala sam se usuditi pustiti ga.
A to mi je bilo jako teško.
Ivan je imao 11 godina
i išao je na liječenje vrlo blizu kuće, u susjednom kvartu.
Jednog popodneva, dok sam ubijala vrijeme čekajući ga,
otišla sam u jednu voćarnu,
tipična kvartovska voćarna koja ima pomalo od svega.
I dok sam kupovala,
počela sam pričati s Joseom, vlasnikom.
Ispričala sam mu za Ivana, da ima autizam,
i da sam ja htjela da on nauči sam hodati ulicom,
a da ga nitko ne drži za ruku.
I skupila sam hrabrosti pitati ga
može li četvrtkom u dva popodne
Ivan pomoći slagati police s bocama vode
zato što je on obožavao slagati,
i da za nagradu dobije čokoladne kolačiće,
njegove omiljene.
Odmah mi je rekao da može.
I tako je godinu dana
Ivan odlazio u Joseovu voćarnu,
pomagao mu je slagati boce vode na police
čije je etikete savršeno poravnavao,
točno u milimetar sa svake strane.
I odlazio bi sretan
sa svojim čokoladnim keksićima.
Jose nije stručnjak za autizam.
Nije potrebno biti stručnjak ni za što,
niti činiti nikakva velika djela da biste uključili nekoga.
Jednostavno moramo biti...
(Pljesak)
tako je, nikakvo veliko djelo.
Jednostavno moramo biti blizu.
A ako se nečega plašimo
ili ako ne razumijemo, pitajmo;
budimo znatiželjni,
no nikada ravnodušni.
Budimo dovoljno hrabri gledati u oči,
jer našim pogledom
možemo nekome otvoriti čitav svijet.
(Pljesak)
(Uzvici)