„Ponekad je sudbina poput omanje peščane oluje koja stalno menja smer.
Izmeniš pravac, ali peščana oluja juri za tobom.
Ponovo skreneš, međutim oluja se prilagođava.
Iznova i iznova igraš ovu igru,
poput nekakvog zloslutnog plesa sa smrću u praskozorje.
Zašto? Jer oluja nije nešto što duva iz daljine...
Ta oluja si ti. Nešto što je u tebi.”
Ovaj citat iz prvog poglavlja romana „Kafka na obali mora” Harukija Murakamija,
oslikava tinejdžerski nespokoj glavnog lika.
Očajan da pobegne od tiranskog oca
i porodične kletve koju je, kako oseća, osuđen da ponavlja,
menja svoje ime u Kafka po svom omiljenom piscu i beži od kuće.
Međutim, od sećanja na nestalu majku,
kao i snova koji ga budnog proganjaju,
ispostavlja se da je teško pobeći.
Objavljen na japanskom jeziku 2002. godine i nešto kasnije preveden na srpski,
„Kafka na obali mora” je epska književna zagonetka ispunjena putovanjem kroz vreme,
skrivenim istorijama i čarobnim podzemljima.
Čitaoci sa oduševljenjem otkrivaju kako se zapanjujuće slike,
čudesni likovi i jezive slučajnosti uklapaju.
Kafka je pripovedač u svakom drugom poglavlju,
dok je ostatak priče koncentrisan na starca po imenu Satoru Nakata.
Nakon što se budi iz kome u koju je pao tokom Drugog svetskog rata,
Nakata gubi sposobnost čitanja i pisanja -
međutim, dobija tajanstvenu moć komunikacije sa mačkama.
Kada mu zatraže da pronađe nestalog ljubimca,
on se zatiče na opasnoj stazi koja je paralelna sa Kafkinom.
Uskoro, proročanstva se obistinjavaju, otvaraju se portali ka drugim dimenzijama,
a ribe i pijavice počinju da padaju s neba.
Međutim, šta povezuje ova dva lika -
i da li se radi o sili kojom ijedan od njih može da upravlja?
Sudar različitih svetova je zajednička nit u delima Harukija Murakamija.
Njegovi romani i kratke priče često prave fantastične veze
između ličnog iskustva,
natprirodnih sposobnsti i japanske istorije.
Rođen u Kjotu 1949. godine,
Murakami je odrastao tokom postratne američke okupacije Japana.
Senka rata se nadvijala nad njegovim životom i književnošću.
„Kafka na obali mora” sadrži biološke napade,
vojničke duhove i sumnjive zavere.
Murakamijeva dela zamagljuju istorijske periode
i pod uticajem su raznih kulturnih tradicija.
Reference na zapadno društvo i japanske običaje se pretumbavaju jedne preko drugih
od književnosti i mode do hrane i priča o sablastima.
Murakami je sklon i muzičkim referencama, naročito u „Kafki na obali mora”.
Dok odbegli Kafka luta ulicama nepoznatog grada,
Led Cepelin i Prins mu prave društvo.
Uskoro pronalazi utočište u ekskluzivnoj privatnoj biblioteci.
Dok provodi dane pažljivo čitajući stare knjige
i posmatrajući čudnu sliku i tajanstvenog vlasnika biblioteke,
takođe se sprijateljuje sa bibliotekarom,
koji ga upućuje na klasičnu muziku, poput Šuberta.
Ovaj muzički senzibilitet dodatno čini Murakamijeva dela hipnotičnim.
On često stapa granice između stvarnosti i sveta snova
i smatra se majstorom za čaroliju koja vreba iz svakodnevice.
To predstavlja ključnu karakteristiku magičnog realizma.
Nasuprot fantaziji,
magija u ovom vidu književnosti retko nudi izlaz iz problema.
Umesto toga, postaje tek dodatna stvar koja komplikuje život.
U „Kafki na obali mora”,
likovi su suočeni sa bezbroj onostranih ometanja,
od duha sa slomljenim srcem do frule sačinjene od mačjih duša.
Ovi izazovi ne nude lake odgovore.
Umesto toga, ostajemo zadivljeni snalažljivošću ljudskog duha
da se nosi sa neočekivanim.
Iako se Kafka često čini zatečenim čudnovatošću,
u srži njegove misije nalazimo nežnost i integritet
koji ga vuku napred.
Postepeno prihvata svoju unutrašnju zbrku.
Naposletku, njegovo iskustvo preslikava čitaočevo:
što dublje idete, više otkrijete.