Fiecare ţară din lume, în momentul de faţă,
face reforme în domeniul educaţiei publice.
Există două motive pentru acest lucru.
Primul dintre ele este de natură econimică.
Oamenii încearcă să înţeleagă
cum să educe mai bine copiii noştri
pentru a le lua locurile în economiile secolului al XXI-lea.
Cum putem face asta?
Cum nu putem anticipa
cum va arăta econimia
săptămâna viitoare,
după cum demonstreză şi ultimele agitări.
Cum putem face asta?
Al doilea motiv însă, este de natură culturală.
Fiecare ţară încearcă să înţeleagă
cum să educe copiii
astfel încât aceştia să aibe un sens al culturii identităţii
asftfel încât noi
să putem da mai departe genele culturale ale comunităţilor noastre
fiind în acelaşi timp părtaşi la procesul de globalizare.
Cum le punem cap la cap?
Problema e că ei încearcă să anticipe viitorul
făcând ceea ce au făcut în trecut.
În acest fel alienează milioane de copii
care nu văd niciun sens în a merge la şcoală.
Când noi mergeam la şcoală,
eram ţinuţi acolo cu o poveste
cum că dacă munceşti mult şi obţii rezultate bune
şi termini o facultate,
vei avea un loc de muncă.
Copiii nostru nu cred asta.
Şi, apropo, pe bună dreptate.
E cu siguranţă mai bine cu o diplomă decât cu niciuna.
Dar nu mai este o garanţie.
cu atât mai puţin dacă acest parcurs presupune marginalizarea
majorităţii lucrurilor pe care le consideri importante despre tine.
Unii oameni zic că trebuie să ridicăm standardele
ca şi cum asta ar fi ceva revoluţionar.
Pe bune? Da, trebuie.
De ce le-am coborî?
Nu mi-a venit niciun argument care
să mă convingă fermecător.
Dar să le ridicăm? Desigur, trebuie să le ridicăm.
Problema este că
sistemul educaţional actual
a fost projectat şi conceput şi structurat
pentru o altă epocă.
A fost conceput
în cultura intelectuală a Iluminismului.
Şi în circumstanţele economice
ale Revoluţiei Industriale.
Înainte de mijlocul secolului al XIX-lea,
nu existau sisteme de educaţie publică.
Nu.
Puteai fi educat de către Iezuiţi
dacă aveai bani.
Dar educaţia publică plătită din taxe,
obligatorie pentru toată lumea,
şi gratis la livrare.
Aceasta era o idee revoluţionară.
Şi mulţi oameni au obiectat.
Au zis
Nu este posobil ca mulţi copii de pe stradă,
copii din clasa muncitoare
să beneficieze de educaţie publică.
Aceştia nu sunt capabili să înveţe să citească şi să scrie
De ce ne pierdem vremea cu asta?
Deci toate acestea compun problema.
O întreagă serie de presupuneri
despre structura socială şi capacităţi
A fost produsă de imperativul economic al timpurilor.
Pe tot acest parcurs se observă
un model intelectual al minţii.
ceea ce în esenţă era
perspecticva Iluminismului asupra inteligenţei.
Inteligenţa reală consită din
capacitatea unui anumit tip de gândire deductivă,
şi din cunoaşterea clasicilor
la ceea ce am ajuns să ne gândim ca abilitate academică.
Şi aceasta este moştenirea genetică a educaţiei publice.
Există două tipuri de oameni.
Academici şi ne-academici.
Oameni deştepţi şi oameni ne-deştepţi.
Şi consecinţa acestui lucru este
că mulţi oameni brilianţi cred că nu sunt brilianţi.
Pentru că sunt judecaţi
prin prisma acestei perspective asupra minţii.
Avem aşadar două coloane gemene
economicul şi intelectualul
Şi părerea mea este
că acest model a provocat haos
în viaţa multor oameni
A fost minunat pentru unii.
Există oameni care
au profitat extraordinar de pe urma acestui model.
Dar majoritatea oamenilor nu.
In schimb, aceştia au avut de suferit de pe urma acestui model.
Aceasta este epidemia modernă.
Şi e pe atât de nepotrivită
pe cât e de fictivă.
Aceasta este pesta ADHD-ului.
Acesta este o hartă cu cazurile de ADHD în America.
Sau prescripţiile pentru ADHD.
Să nu mă înţelegeţi greşit.
Nu vreau să zic ca nu există aşa ceva
precum Deficitul de Atenţie.
Nu sunt calificat pentru a afirma ca nu există aşa ceva.
Ştiu că marea majoritate a
psihologilor şi a pediatrilor
cred că aşa ceva există.
Dar tot rămâne o chestiune de dezbătut.
Ceea ce ştiu drept sigur este
că nu este nicio epidemie.
Aceşti copii primesc tratamente medicamentoase la fel de des
precum noi ne scoteam amigdalele.
Pe aceleaşi fundamente scurile
şi din aceleaşi motive, trenduri medicale.
Copii noştri trăiesc
în cea mai intensiv stimultantă perioadă
din istoria planetei.
Sunt asaltaţi cu informaţii
şi solicitări ale atenţiei din partea fiecărei platforme.
computere,
iPhone-uri,
placate publicitare,
sute de canale TV.
Şi acum îi penalizăm
pentru că s-au lăsat distraşi.
De la ce?
De la chestii plicticoase.
La scoală, în cea mai mare parte.
Mi se pare că nu e chiar o coincidenţă
faptul că incidenţa ADHD-ului a crescut
în paralel cu creşterea testării standardizate.
Acum, acestor copii li se dă
Ritalin şi Adderall şi tot felul de lucruri,
adesea medicamente foarte periculoase,
pentru a le spori puterea de concentrare şi a-i calma.
Dar potrivit acestei teorii, Deficitul de Atenţie
creşte pe măsură ce călătoreşti spre est în interiorul tării.
Oamenii incep să-şi piardă interesul în Oklahoma,
abia mai pot gândi drept în Arkansas,
şi până să ajungă la Wahington
şi-au pierdut raţiunea complet.
Şi exista motive diferite pentru asta, cred.
Este vorba de o epidemie fictivă.
Dacă stai să te gândeşti, artele,
şi nu zic asta exclusiv în cazul artelor.
Cred ca este de asemenea adevărat despre ştiinţă.
şi depre matematică.
Dar spun asta
în mod special despre arte
pentru că ele sunt victimele acestei mentalităţi la ora actuală
În mod deosebit.
Artele
abordează în mod deosebit idea de experienţă estetică.
O experienţă estetică este
una în care simţurile tale lucrază la nivel de vârf.
Atunci când eşti prezemt în momentul actual,
când răsuni de enstuziasm
pentru lucrul pe care-l trăieşti.
Atunci când eşti viu pe deplin.
Una anestezică este când închizi toate simţurile.
Şi te desensibilizezi în legătură cu ce ţi se întâmplă.
Şi multe medicamente asta fac.
Ne trecem copiii prin educaţie
anesteziându-i.
Şi eu cred că ar trebui să facem exact contrariul.
Nu ar trebui să-i adormim.
Ar trebui să-i trezim
în legătură cu ceea ce au în interior.
Dar modelul pe care îl avem este acesta.
Cred că avem un sistem de educaţie
care este modelat după interesele industrialismului
şi în chipul acestuia.
Vă voi da câteva exemple.
Scolile încă sunt organizate,
în mare măsură, ca linniile de producţie din fabrici.
Avem aşadar clopoţei,
clădiri separate,
materii specializate.
Încă educăm copiii cu loturile.
Îi trecem prin sistem în funţie de grupul de vârstă.
De ce facem asta?
De ce există convingerea potrivit căreia
cel mai important lucru pe care copiii îl au în comun
este ce vârstă au.
E ca şi cum cel mai important lucru despre ei
este data fabricării.
Ei bine, eu cunosc copii care sunt mult mai buni decât alţi copii
la aceesi vârstă şi la discipline diferite.
Sau la ore differite în timpul zilei.
Sau mai buni în grupuri mai mici decât în grupuri mai mari.
Sau câteodată vor să fie singuri.
Dacă te interesează modelul de învăţare
nu porneşti de la mentalitatea asta de linie de producţie.
Este vorba, în estenţă, despre conformism
şi este din ce în ce mai mult vorba despre asta.
dacă te uiţi la creşterea testării standardizate
şi la curricula standardizate,
şi este vorba despre standardizare.
Eu cred că trebuie să ne îndreptăm în direcţia exact opusă.
Asta vreau să zic cu schimbarea paradigmei.
Există acest studiu făcut recent,
asupra gândirii divergente,
publicat acum câţiva ani,
Gândirea divergentă nu este totuna cu creativitatea.
Eu definesc creativitatea
ca fiind procesul în urma căriua ai idei originale,
care au valoare.
Gândirea divergentă nu este un sinonim.
Dar este o capacitate esenţială pentru creativitate.
Este abilitatea
de a vedea mai multe răspunsuri posibile la o întrebare.
Mai multe moduri posinile de a interpreta o întrebare.
ceea ce Edward de Bono ar numi a gândi "lateral",
a nu gândi numai în moduri lineare sau convergente.
A vedea răspunsuri multiple, nu numai unul.
Există şi teste în acestă privinţă.
un tip de exemplu de eronare ar fi
Oamenii ar putea fi înrebaţi
Câte utilizări puteţi găsi pentru o agrafă de birou?
Întrebări de rutină.
Majoritatea oamenilor găsesc în jur de 10 sau 15.
Cei care sunt buni la asta pot găsi 200.
Şi aceştia fac asta spunându-şi
ce-ar fi dacă agrafa ar fi de 60 de metri
şi ar fi din spumă de cauciuc?
Trebuie să fie o agrafă de birou aşa cum o ştim noi, Jim?
Deci exista teste în sensul ăsta.
Le-au făcut cu 1.500 persoane
într-o carte numită Punctul de Cotitură & Dincolo de Acesta,
şi în protocolul testului,
în cazul în care ai obţinut un scor mai mare de un anumit nivel,
eşti considerat un geniu al gândirii divergente.
OK?
Aşadar întrebarea mea pentru voi este,
ce procent din oamenii testaţi, din cei 1500
au obţinut un scor la nivel de geniu al gândirii divergente?
Şi ar trebui să mai ştiţi un lucru despre ei.
Este vorba despre copii de grădiniţă.
Prin urmare, ce credeţi?
Ce procent la nivel de geniu?
80%? Vă mulţumesc.
80%. OK.
98%
Acum, chestia e că acesta
a fost un studiu longitudinal.
Aşa că au testat din nou aceiaşi copii 5 ani mai târziu.
Vârste cuprinse între 8 şi 10 ani.
Cât credeţi? 50%?
I-au testat din nou cinci ani mai târziu.
Vârste cuprinse între 13 şi 15 ani.
Puteţi vedea o tendinţă, nu-i aşa?
Acum, acest lucru spune o poveste interesantă.
Pentru că nu v-aţi fi putut imagina asta desfăşurându-se în sens contrar, nu-i aşa?
Începi prin nu a fi foarte bun
dar devii din ce în ce mai bun pe măsură ce câştigi în vârstă.
Dar asta ne arată două lucruri.
Unul este că avem cu toţii această capacitate.
şi doi, că de cele mai multe ori se deteriorează .
Şi multe lucruri
li s-au întâmplat acestor copii pe măsură ce au crescut.
Multe.
Unul dinrte cele mai importante lucuri care li s-au întâmplat,
sunt convins că
până acum au devenit educaţi.
Au petrecut 10 ani în şcoală
unde li s-a spus că există un singur răspuns
Şi nu te uita.
Şi nu copia.
Pentru că asta înseamnă a trişa.
Adică, în afara şcolilor
asta se cheamă colaborare.
Dar în şcoli
Asta nu e pentru că profesorii vor aşa.
E din cauză că se întâmplă aşa.
E pentru că e moştenirea genetică a educaţiei.
Trebuie să gândim diferit despre capacităţile umane.
Trebuie să depăşim această concepţie veche despre
academic, ne-academic,
abstract, teoretic
vocaţional.
Şi să vedem lucrurile aşa cum sunt.
Un mit.
Apoi trebuie să recunoaşteţi că
cea mai mare parte din învăţarea de calitate are loc în grupuri.
că colaborarea este materia creşterii.
Dacă atomizăm oamenii şi îi separăm
şi îi judecăm separat,
formăm un tip de disjuncţie
între ei şi mediul lor natural de învăţare.
Şi în al treilea rând,
este vorba în mod vital despre cultura instituţiilor noastre.
Obiceiurile instituţiei
şi habitaturile pe care le ocupă.