[tussi kitisee taululla]
Tällä hetkellä jokainen maailman valtio
on uudistamassa julkista koulutusta.
Siihen on kaksi syytä.
Ensimmäinen syy on taloudellinen.
Ihmiset yrittävät keksiä,
kuinka kouluttaisimme lapsemme, jotta he ottaisivat
paikkansa 2000-luvun taloudessa.
Kuinka teemme sen?
Emme voi ennakoida, miltä talous
tulee näyttämään ensi viikon lopussa,
kuten viimeaikainen myllerrys on osoittanut.
Kuinka siis teemme sen?
Toinen syy on kulttuurinen.
Jokainen maailman valtio yrittää keksiä,
miten kouluttaisimme lapsemme niin,
että he ymmärtäisivät kulttuurista identiteettiä
ja niin, että voimme siirtää eteenpäin omat kulttuuriset geenimme
olemalla samalla osana globalisaatiota.
Kuinka ratkaisemme pulman?
Ongelmana on, että aikuiset yrittävät kohdata tulevaisuuden
tekemällä samoja asioita kuin menneisyydessä.
Samalla he syrjäyttävät miljoonia lapsia,
jotka eivät näe koulunkäynnin tarkoitusta.
Kun me kävimme koulua,
meille kerrottiin tarinaa,
jonka mukaan kova työ, menestys opinnoissa
ja korkeakoulututkinto takaisivat työpaikan.
Meidän lapsemme eivät usko tähän,
ja se on heiltä fiksua.
Tutkinnon kanssa pärjää paremmin,
mutta se ei ole enää mikään tae.
Ei varsinkaan, jos sen saavuttaminen
syrjäyttää suurimman osan siitä,
mitä pitää itsessään tärkeänä.
Jotkut kannattavat vaatimustason nostamista,
aivan kuin tämä olisi joku läpimurto.
Jos totta puhutaan, meidän pitäisikin.
Miksi sitä laskettaisiin?
[naurua]
En ole koskaan kiistellyt
tason laskemisesta.
Ilman muuta meidän pitäisi nostaa sitä.
Ongelma on nykyisessä
koulutusjärjestelmässä,
joka suunniteltiin ja järjestettiin
kokonaan toiselle aikakaudelle.
Se laadittiin valistuksen aikana
ja teollisen vallankumouksen taloudellisissa oloissa.
Ennen 1800-luvun puoltaväliä
julkista koulutusjärjestelmää ei ollut.
Saattoihan koulutuksen hankkia jesuiitoilta
jos oli varakas,
mutta verotuloilla kustannettava,
kaikille pakollinen ja ilmainen koulutus
oli käänteentekevä ajatus.
Monet vastustivat sitä sanoen,
etteivät kaduilla asuvat tai työväenluokkaiset lapset
voisi mitenkään hyötyä siitä.
He eivät opi lukemaan tai kirjoittamaan,
joten miksi tuhlaamme aikaa tällaiseen?
Aiheeseen liittyy myös paljon oletuksia
yhteiskuntajärjestelmästä ja kapasiteetista.
Ne perustuivat ajan taloudelliseen välttämättömyyteen,
mutta niiden syrjäyttäminen oli
älykkään ihmismielen ansiota.
Se oli valistuksen näkemys älystä.
Aito älykkyys koostuu tietynlaisesta
deduktiivisesta päättelystä,
ja alun perin klassikoiden tuntemuksesta.
Tätä olemme alkaneet pitää akateemisena kykynä.
Syvällä julkisen koulutuksen geeneissä piilee ajatus,
että on olemassa kahdenlaisia ihmisiä:
akateemisia ja ei-akateemisia;
fiksuja ja ei-fiksuja.
Sen seurauksena monet
nerokkaat ihmiset eivät pidä itseään sellaisina,
koska heidät on tuomittu kyseisen näkemyksen kautta.
Asialla on siis kaksi puolta, taloudellinen ja älyllinen.
Minun näkemykseni on,
että tämä malli on tehnyt monen elämästä kaoottista.
Joillekin se on ollut loistava,
ja he ovat hyötyneet siitä suuresti.
Mutta suurin osa ei ole.
Sen sijaan he kärsivät tästä.
Tämä on moderni kulkutauti,
joka on väärä
ja kuvitteellinen.
Vitsaus on nimeltään ADHD.
Tämä kartta kuvaa ADHD:n ilmenemistä Amerikassa
eli ADHD-lääkemääräyksiä.
Älä käsitä väärin,
en tarkoita, etteikö aktiivisuuden ja tarkkaavuuden
häiriötä olisi olemassa.
Pätevyyteni ei riitä sanomaan sellaista.
Tiedän, että suuri enemmistö psykologeista
ja lastenlääkäreistä uskoo sen olemassaoloon.
Kyseessä on silti mielipideasia.
Tiedän kuitenkin varmasti,
ettei se ole kulkutauti.
Näitä lapsia lääkitään yhtä rutiininomaisesti
kuin meiltä poistettiin nielurisat.
Ja vieläpä samasta syystä -
lääketieteellisen muodin vuoksi.
Lapsemme elävät ennätyksellisen stimuloivaa aikaa
maapallon historiassa.
Heitä piiritetään tiedolla,
ja heidän huomionsa jakautuu tietokoneisiin,
älypuhelimiin,
mainoksiin
ja satoihin televisiokanaviin.
Ja me rankaisemme heitä keskittymiskyvyn puutteesta.
Mihin heidän sitten pitäisi keskittyä?
Enimmäkseen tylsiin koulujuttuihin.
Minusta ei ole täysin yhteensattumaa,
että ADHD on lisääntynyt rinnakkain
standardoidun testauksen kanssa.
Lapsille annetaan metyylifenidaattia ja Adderallia
ja kaikenlaista,
usein melko vaarallisiakin lääkkeitä,
jotta heidät saadaan keskittymään ja rauhoittumaan.
Tämän mukaan
ADHD lisääntyy,
kun siirrytään maan itäosaan.
Oklahomassa ihmiset alkavat menettää kiinnostustaan.
[naurua]
Arkansas'ssa pystytään tuskin ajattelemaan järkevästi.
[naurua]
Ja kun päästään Washingtoniin,
peli on jo menetetty.
Siihen on mielestäni erinäisiä syitä.
[naurua]
Se on kuvitteellinen kulkutauti.
Jos ajattelet sitä taiteessa -
enkä puhu nyt vain taiteesta.
Se pätee myös luonnontieteisiin ja matematiikkaan.
Mutta puhun nimenomaan taiteesta,
koska se on tällä hetkellä
tämän mentaliteetin uhri.
Taide painottaa erityisesti esteettistä kokemusta.
Siinä
aistiesi toiminta on huipussaan,
sillä olet läsnä nykyhetkessä
ja värähtelet innostuksesta asiaa kohtaan,
jota sillä hetkellä koet.
Olet täysin elossa.
Anestesia taas tarkoittaa aistiesi sulkeutumista ja sitä,
että turrutat itsesi tapahtumille.
Monet näistä lääkkeistä ovat juuri sitä.
Laitamme lapsemme koulutielle ja turrutamme heidät.
Pitäisi tehdä päinvastoin.
Ei heitä pitäisi nukkumaan laittaa
vaan herättää tajuamaan,
mitä heillä on sisällään.
Mutta mallimme on tällainen;
meillä on koulutusjärjestelmä,
joka perustuu teollistumisen tavoittelemiin etuihin
ja niiden luomaan kuvaan.
Tässä muutama esimerkki:
Koulut on yhä järjestetty liukuhihnamaisesti -
kellot, erotetut tilat,
erikoistuminen eri aineisiin.
Koulutamme edelleen lapsemme massatuotantona.
Mehän syötämme heidät järjestelmälle ikäryhmittäin.
Miksi teemme niin?
Miksi on tämä olettamus,
että lapsilla on yhteistä vain
ikä?
Niin kuin tärkeintä heissä
olisi valmistuspäivämäärä.
Jotkut lapset ovat parempia kuin toiset samanikäiset
eri aiheissa,
tai eri aikaan päivästä,
tai pienemmissä ryhmissä,
tai joskus yksin.
Jos oppimisen malli kiinnostaa,
ei voi aloittaa tuotantolinja-asenteella.
Siinä on enenevissä määrin kyse
yhdenmukaisuudesta,
kun tarkastellaan standardoidun testauksen kasvua
ja standardoituja opetussuunnitelmia.
Siinä on kyse standardisoinnista.
On lähdettävä vastakkaiseen suuntaan.
Sitä tarkoitan "paradigman muuttamisella".
Hiljattain, muutama vuosi sitten, tehtiin hieno tutkimus
poikkeavasta ajattelusta.
Se ei ole sama asia kuin luovuus.
Määrittelen luovuuden omaperäisten,
arvokkaiden ideoiden prosessiksi.
Poikkeava ajattelu ei ole synonyymi,
mutta se edistää olennaisesti luovuutta.
Se on kyky, joka auttaa näkemään monia mahdollisia ratkaisuja
ja monia eri tapoja tulkita kysymys.
Edward de Bono kutsuisi sitä lateraaliseksi ajatteluksi,
jossa ei ajatella vain suoraviivaisesti, vaan nähdään
monia vastauksia yhden sijasta.
Tähän on testejä.
Yksi esimerkki voisi olla sellainen,
jossa ihmisiä pyydettäisiin sanomaan,
kuinka monta käyttötarkoitusta he keksivät klemmarille.
Ihan peruskysymys.
Useimmat saattaisivat keksiä 10 tai 15.
Ihmiset, joilta tämä sujuu, saattaisivat keksiä 200.
He kysyisivät,
voisiko klemmari olla käännetty
tai tehty vaahtomuovista.
Eli täytyykö sen olla perinteinen klemmari?
Tähän on siis testejä.
Niitä tehtiin 1500 ihmiselle.
Yksi esitellään kirjassa Break Point and Beyond.
Testin protokollan mukaan,
jos ylitti tietyn pistemäärän,
pidettiin poikkeavan ajattelun nerona.
Selvä?
Kysymykseni on siis:
kuinka monta prosenttia testatuista
1500 ihmisestä
sai tämän neron tittelin?
Sinun pitää tietää heistä yksi asia.
He olivat päiväkoti-ikäisiä.
Mitä arvelet?
Paljonko neroja?
(Yleisöstä) 80.
(Ken Robinson) Sinun mielestäsi 80.
98 %.
Kyseessä olikin pitkittäistutkimus.
He siis testasivat samat lapset viisi vuotta myöhemmin,
8-10-vuotiaina.
Mitä luulet?
50?
Heidät testattiin jälleen
viiden vuoden kuluttua, 13-15-vuotiaina.
Huomaatko trendin?
[naurua]
Tämä kertoo mielenkiintoisen tarinan,
koska saatoit ajatella sen menevän
päinvastaiseen suuntaan.
Alussa ei ole niin hyvä,
mutta vanhetessa tulee paremmaksi.
Tämä osoittaa kaksi asiaa.
Ensinnäkin, meillä kaikilla on tämä kyky.
Toiseksi, se yleensä heikkenee.
Näille lapsille on
tapahtunut paljon, kun he ovat kasvaneet.
Mutta olen vakuuttunut,
että tärkein muutos on
koulutuksen saaminen.
Heille kerrottiin 10 vuotta, että kaikkeen on yksi vastaus.
Se on kirjan takana, äläkä katso.
Äläkä kopioi,
koska se on huijaamista.
Koulun ulkopuolella sitä kutsutaan yhteistyöksi,
mutta koulussa...
Eikä tämä johdu opettajista,
se vain toimii niin.
Se on koulutuksen geenialtaassa.
Meidän täytyy ajatella eri lailla ihmiskyvyistä.
Meidän täytyy sivuuttaa tämä vanha "akateeminen, ei-akateeminen, abstrakti,
teoreettinen, ammatillinen" -käsitys
ja ymmärtää, että se on myytti.
Meidän täytyy hyväksyä,
että eniten oppimista tapahtuu ryhmissä,
ja että yhteistyö on kasvun ainesosa.
Jos erotamme ihmiset ja arvioimme heitä erikseen,
heidän ja heidän luontaisen oppimisympäristönsä välille
muodostuu eräänlainen disjunktio.
Asia liittyy ratkaisevasti instituutiokulttuuriimme,
sen tapoihin
ja sen elinympäristöihin.