Dacă v-aș spune că asta e expresia bucuriei depline,
mi-ați spune că sunt nebun?
Nu v-aș condamna
pentru că de fiecare dată când mă uit la acest selfie arctic, tremur puțin.
Vreau să vă povestesc despre această fotografie.
Înotam lângă insulele Lofoten în Norvegia, chiar în cercul Arctic,
iar apa era aproape înghețată. Aerul? Un -10 aspru cu adieri de vânt
și simțeam cu adevărat sângele încercând să-mi părăsească mâinile,
picioarele și fața, pentru a-mi proteja organele vitale.
Nu mi-a fost niciodată mai frig.
Dar și cu buzele umflate, ochii înfundați și obrajii înroșiți,
am descoperit că în acel loc pot găsi fericirea.
Când vine vorba despre durere, psihologul Brock Bastian
a descris-o probabil cel mai bine când a scris:
„Durerea e un fel de scurtătură către înțelegere.
Ne face brusc atenți la tot mediul înconjurător.
Ne conduce violent la o conștientizare senzorială a lumii, la fel ca meditația.”
Dacă tremuratul e o formă de meditație, atunci eu mă consider călugăr.
(Râsete)
Acum, înainte de a trece la motiv,
ar dori cineva să facă surf în apă rece ca gheața?
M-aș bucura să vă ofer o perspectivă a unei zile din viața mea.
(Muzică)
„Știu că ne așteptam la valuri bune, dar nu cred că se aștepta cineva la asta.
Nu mă pot opri din tremurat. Îmi e atât de frig.”
(Muzică)
(Aplauze)
Așadar „fotograf de surf”, corect?
Nici nu știu dacă e o profesie reală.
Părinții mei cu siguranță nu credeau asta
când le-am spus la 19 ani că îmi dau demisia pentru a-mi urma visul:
cerul albastru, plaje calde tropicale și un bronz ce durează tot anul.
Pentru mine, asta era! Viața nu putea deveni mai bună.
Mereu în mișcare, fotografiind surferi în destinații turistice exotice.
Dar exista o singură problemă.
Vedeți, cu cât călătoream mai mult către aceste locații exotice,
cu atât părea mai puțin satisfăcător.
Pornisem în căutarea aventurii, dar găseam doar rutină.
Lucruri precum wi-fi, tv, mâncăruri alese și o conexiune continuă a mobilului
erau pentru mine capcane ale locurilor turistice, în apă și în afara ei,
și nu mi-a luat mult până am început să mă simt sufocat.
Doream locuri sălbatice, deschise
și am început să caut locuri pe care alții le catalogaseră
ca prea reci, prea izolate și prea periculoase pentru surf,
iar această provocare m-a intrigat.
Am început acestă cruciadă personală împotriva monotoniei
pentru că dacă înțelesesem ceva, e că orice carieră,
chiar și una aparent fascinantă ca fotografierea surfului
prezintă pericolul de a deveni monotonă.
În încercarea de a sparge monotonia, am realizat ceva:
doar o treime din oceanele Terrei sunt calde
și e doar acea bandă subțire din jurul Ecuatorului.
Deci dacă aveam să găsesc valurile perfecte
probabil asta avea să se întâmple în zonele reci,
unde mările sunt foarte aspre; și exact acolo am început să caut.
În prima mea călătorie în Islanda am simțit că am găsit exact ce căutam.
Am fost impresionat de frumusețea naturală a peisajelor,
dar, mai important, nu-mi venea să cred că găseam valuri perfecte
într-o zonă atât de izolată și aspră.
La un moment dat am ajuns pe plajă
și am găsit bucăți masive de gheață adunate pe mal.
Au creat o barieră între noi și surf,
și trebuia să facem slalom printr-un labirint
doar pentru a ajunge la barieră. Iar odată ajunși acolo,
dădeam la o parte gheața, încercând să ajungem la valuri.
A fost o experiență incredibilă, una pe care n-o voi uita niciodată,
pentru că printre aceste condiții aspre
am simțit că am dat peste unul dintre ultimele locuri liniștite,
unde am găsit o claritate și o conexiune cu lumea
pe care știam că nu le voi găsi niciodată pe o plajă aglomerată.
Eram absorbit. Eram absorbit. (Râsete)
Apa rece era constant în mintea mea,
iar de atunci, cariera mea s-a axat pe aceste medii aspre și neiertătoare
și m-a dus în locuri precum Rusia, Norvegia, Alaska, Islanda, Chile,
Insulele Feroe și multe alte asemenea locuri.
Unul din lucrurile preferate despre aceste locuri
e simpla provocare și creativitatea de care a fost nevoie să ajung acolo:
ore, zile, săptămâni petrecute pe Google Earth
încercând să aleg orice secțiune izolată de plajă sau recif pe care puteam ajunge.
Iar odată ajunși acolo, vehiculele erau la fel de creative:
snowmobile, camioane sovietice
și câteva zboruri foarte dubioase cu elicopterul.
(Râsete)
Apropo, elicopterele mă sperie.
A mai fost o călătorie dificilă cu barca
pe coasta insulei Vancouver până la un loc izolat de surf,
unde ne-am uitat neputincioși din apă cum urșii ne-au distrus tabăra.
Au plecat cu mâncarea noastră și bucăți din cort,
amintindu-ne că suntem la baza lanțului trofic
și că acesta e locul lor, nu al nostru.
Dar pentru mine acea călătorie
a reprezentat testamentul alegerii sălbăticiei în locul plajelor turistice.
Doar când am călătorit în Norvegia (Râsete)
am învățat să apreciez cu adevărat frigul.
Acesta e locul unde unele din cele mai mari și violente furtuni
trimit valuri uriașe ce se sparg pe coastă.
Eram în acest fiord mic și izolat, în cercului arctic.
Avea o populație mai mare de oi decât de oameni,
iar dacă aveam nevoie de ajutor, nu era de găsit.
Eram în apă fotografiind surferi și a început să ningă.
Apoi temperatura a început să scadă.
Mi-am spus că în nici un caz nu voi ieși din apă.
Am călătorit până aici și exact asta voiam:
condiții de îngheț cu valuri perfecte.
Chiar dacă nu-mi simțeam degetul să apăs pe declanșator,
știam că n-o să ies afară.
Așa că făceam orice puteam. Scuturam degetele, orice.
Dar atunci am simțit vântul țâșnind prin vale și lovindu-mă,
iar ceea ce pornise ca o simplă ninsoare a devenit curând viscol
și am început să-mi pierd simțul orientării.
Nu știam dacă eram tras în larg sau către mal,
iar tot ce percepeam era sunetul vag al pescărușilor și valurile spărgându-se.
Știam că locul are reputația de a scufunda nave și a prăbuși avioane,
iar când pluteam acolo, am devenit puțin agitat.
De fapt, mă panicam de-a dreptul.
(Râsete)...și eram aproape de hipotermie,
iar prietenii mei au trebuit să mă ajute să ies din apă.
Nu știu dacă deliram sau nu, dar mi-au spus mai târziu
că zâmbeam în tot acel timp.
În această călătorie și probabil în acea experiență
am simțit că fiecare fotografie e prețioasă,
pentru că în acel moment, era un lucru pe care eram forțat să-l câștig.
Și mi-am dat seama că tot acest tremurat m-a învățat ceva:
în viață nu există scurtături către fericire.
Pentru orice merită urmărit va trebui să suferim măcar puțin,
iar acea suferință îndurată pentru fotografia mea
a adăugat o valoare muncii mele mult mai însemnată
decât umplerea unor pagini din reviste.
Vedeți, am lăsat o parte din mine în aceste locuri
și am plecat cu un sentiment de împlinire pe care l-am căutat din totdeauna.
Uitându-mă înapoi la această fotografie,
e ușor să vezi degete înghețate și costume de scafandru ude
și chiar efortul de care a fost nevoie să ajungem acolo,
dar, cel mai mult, văd fericire.
Mulțumesc mult.
(Aplauze)