שלום לכולם, שמי לורה דקר ואני בת שמונה עשרה.
לפני שנתיים הפכתי לצעירה ביותר אי פעם שהקיפה את העולם בשיט לבדה.
כמו כל אותם צעירים מעוררי השראה בימינו,
היה לי חלום ואני בסה"כ הגשמתי אותו.
אני אתחיל בסרטון קצר כדי שתוכלו להתרשם מעט ממה שעשיתי.
(מוזיקה)
זה כל כך נחמד, לצאת מ"מפרץ האפר" , כמו כל המלחים האלה,
הדגים נכנסים לנעלים שלכם...
(עושה קולות של חיות)
ועכשיו אני מתכוונת להציע את הפנקייק שלי לנפטון
אוי, זה נחת על הסיפון
(מוזיקה)
מילות השיר: "כפות רגליים ממהרות"
"..ואיש חסר מקצב.."
"..כמעט ולא ישאיר טביעת רגל.."
"..רוקד הכי מהר שאני יכול .."
מאז גיל שש תמיד הייתי על המים ועל סירות קטנות
כשהייתי בת שבע כבר השתתפתי בתחרויות
בגיל עשר כבר רכשתי את היאכטה הראשונה שלי
שרכשתי בכספי שלי, שעבדתי בשבילו במשך כמה שנים.
אמא שלי היא לא באמת שייטת, אבא שלי כן, הוא בונה את הסירות שלו בעצמו
ובמשך שבע שנים הם הפליגו מסביב לעולם
למרות שאמא שלי לא כל כך אהבה את זה.
(צחוק)
די מרשים...
כמה שנים אח"כ, כשהם היו בוואנגאריי בניוזילנד, נולדתי אני
ובחמש השנים הבאות, הפלגתי איתם חזרה להולנד
משם הם הגיעו.
בהולנד, לאמא שלי כבר נמאס מהשייט.
באותו הזמן נולדה גם אחותי קים
ולחיות עם שני ילדים קטנים על סירה קטנה,
אני מניחה שהיא לא אהבה את זה יותר, אז עברנו לגור בבית.
אבל הנישואין של ההורים שלי, לצערי
לא הצליחו להתמודד עם החיים ביבשה כמו עם החיים בים
והם התגרשו.
אז, כילדה בת שש היתה לי בחירה, עם מי אני רוצה לחיות.
אני בחרתי לגור עם אבא שלי.
אחותי באופן אוטומטי הלכה עם אמי, והחיים שלנו הפרידו ביננו.
אבי החל לבנות את הסירה התשיעית לעצמו,
הפעם מעט גדולה יותר מהאחרות,
סירה מדגם "חותך דגים" נורבגית באורך 18 מטר שכמעט סיים לבנות עתה.
והוא התחיל אותה כשהייתי בת שש, אז....
(צחוק)
אז למעשה גדלתי על הסירה הזו.
גדלתי במתחמי בניית סירות, סביב סירות ובמים,
כך שדי מהר התחלתי לשוט בעצמי, הגיוני לא?
כילדה בת עשר היתה לי סירה ראויה לשיט,
הפלגתי מסביב לכל הולנד,
היכן שבעצם גדלתי וחייתי אחרי הטיול הגדול.
לרוב הפלגתי לבד יחד עם הכלב שלי,
שהיה חבר צוות די חסר תועלת.
אני מתכוונת שהוא הגן עלי די טוב, אבל לא עזר במיוחד בשייט.
כך שלמעשה הייתי צריכה לעשות הכל בעצמי.
וכך לאורך השנים, למדתי כמעט כל מה שאני יודעת על שייט
על ניווט ומערכות מזג אוויר,
באמת, כל הדברים שרק יכלתי ללמוד על שייט.
למדתי רבות מאבי,
אבל למען האמת, למדתי בעיקר מלעשות דברים, בגלל שרציתי לעשותם.
כשהייתי בת 11, עשיתי זאת שוב,
הפלגתי מעט יותר רחוק, לכיוון האיים שמצפון להולנד ולאוקיינוס.
בגיל 13, הפלגתי לאנגליה לבדי.
לא האמנתי שהורי יחשבו שזה רעיון טוב,
אז פשוט לא גיליתי להם כלום!
(צחוק)
המשטרה באנגליה עצרה אותי וגירשה אותי חזרה להולנד,
אבל ידעתי שאני רוצה להפליג רחוק עוד יותר!
המסע הזה...ידעתי שאני מוכנה לקראתו!
חציתי את התעלה האנגלית וזה היה משהו שרציתי לעשות.
התעלה האנגלית היא מרחב מאוד עמוס, יש המון סירות שם,
קשה מאוד לנווט, בנוסף מזג האויר לא מזהיר במיוחד.
אז אחרי שהצלחתי בזה, חשבתי:"או קי, אני יכולה לשוט מסביב לעולם".
והתחלתי להכין את הסירה שלי למסע,
שהיתה סירה קטנה יחסית, קצת יותר מ- 6.5 מטרים.
לא היו כל כך הרבה אנשים שאהבו את הרעיון כמוני.
כל ממשלת הולנד והרבה אנשים בהולנד,
שגילו את התכניות שלי, די מהר
אחרי שמישהו שמע על כך, העבירו את זה לתקשורת.
לא כל טוב עבורי!
אז, שנה שלמה נאלצתי להילחם נגד הממשלה.
8 תיקים משפטיים, אבל המשכתי הלאה, אני רציתי לעשות זאת,
זה היה החלום שלי, המטרה שלי והמשכתי להתקדם.
אז נאבקתי, ולהילחם נגד הממשלה זה די קשה,
אבל, מצאתי "מרווח" קטן ויצאתי.
עד אותו הזמן שדרגתי את הסירה שלי לדגם דו תרני באורך 40 מטר.
גם לה קראתי גאפי,
אני עדיין מתגוררת עליה.
אז בגיל 14, עזבתי מדרום אירופה, לבד,
יצאתי לאיים הקנאריים, קייפ ורדה לכיוון הקאריביים,
כשאני לומדת שהבית, מסיבה כל שהיא, לא מנקה את עצמו.
המממ?!
(צחוק)
אתה בעצם צריך לעשות כביסה... איך זה עובד?
לבשל אוכל....ספגטי?
אז כן, אין מקרר על הסירה, אין מקלחת על הסירה,
רק ניווט בסיסי, מכיוון שאני לא אוהבת ספונסרים,
אני לא אוהבת שאנשים אומרים לי לאן ללכת ומה לעשות.
מה שאומר שעליך לעשות הכל בעצמך.
למדתי די מהר...
בישלתי לעצמי וכיבסתי לעצמי,
לא היו אנשים כשהגעתי לחוף,
אז הייתי צריכה לתקן דברים בעצמי בנוסף.
מהקאריביים לכיוון האוקינוס השקט,
לצפון אוסטרליה.
עד השלב הזה הפלגתי די הרבה והכרתי כבר את הסירה די טוב,
אז רציתי להציב לעצמי את האתגר הבא.
הפלגתי מאוסטרליה לכיוון דרום אפריקה ללא עצירה.
11,000 ק"מ, ב-48 ימים.
למה? רק משום שרציתי!
(צחוק)
הסירה שלי לא באמת ערוכה למסעות ארוכים,
זאת אומרת, יש לי פחות מ-50 ליטר של מים ובערך 100-200 ליטר דלק,
זה הכל, ובנוסף מעט אוכל, הרבה ספגטי...
(צחוק)
חשבתי שפשוט "אלך על זה"
ואם זה לא יצליח, אני פשוט אפליג לאיזה אי באיזור.
בוודאי ירד מספיק גשם שאוכל לשתות, אני אהיה בסדר!
אז יצאתי לדרך.
וזה היה אחד מהמסעות הטובים ביותר,
משום שלהיות שם בחוץ, רק עם הטבע, להתקדם עם הרוח...
היו לי שבועיים ללא רוח, מה שהיה מתסכל במיוחד,
ואז היו לי כמה סערות,
ששמחתי מאוד עליהן, אחרי שלא היתה לי כמעט רוח,
אפילו שלא התקרבתי להגשים את היעד שלי.
אבל, מנטלית, ההפלגה הזו היתה מדהימה, מכיוון שלמדתי להכיר את עצמי כל כך טוב
ווהצלחתי להגשים את החלום שהיה לי,
הצבתי לעצמי מטרה ו"הלכתי על זה".
הגעתי לדרום אפריקה אחרי 48 יום וההרגשה היתה נפלאה!
לא רציתי לחזור ליבשה, היתי מאושרת בים,
רק מלהיות שם בחוץ במרחבים, עם השקט והשלווה, זה מדהים!
בדרום אפריקה נשארתי שבוע, ואז המשכתי בחזרה לכיוון הקאריביים,
אחרי עוד 11,000 ק"מ רצופים, 41 יום.
שנה ויום אחרי אחרי שעזבתי את הקאריביים,
חזרתי, למרות שהפלגתי יותר זמן לבדי, כמובן,
וכן, הגשמתי את החלום שהיה לי כל חיי.
"חשבתי לעצמי:" מה אני הולכת לעשות עכשיו?"
ישבתי על הרציף וחשבתי:
"הו, בנאדם, אני לא באמת רוצה לחזור להולנד.
מה אני אעשה שם? אלמד? לאאא"
למדתי מעט כשהייתי על הסירה, השלמתי את לימודי התיכון,
אבל זה נשמע לי מעט משעמם.
אז המשכתי להפליג, ותמיד הגעתי לניו זילנד,
רק כדי לראות מהיכן הגעתי, ואהבתי להיות כאן.
בשנה שעברה, הגעתי לכאן ופשוט נשארתי.
טיילתי הרבה, כתבתי ספר על הסיפור שלי,
ועדיין יש לי הרבה חלומות,
אף פעם לא יכולים להיותלך יותר מידי חלומות,
אבל העניין הוא שפשוט חשוב להגשים אותם.
אז החלום הגדול הבא שלי הוא להפוך להיות סקיפר, קפטן של אניות גדולות,
כך שלא אצטרך לרדת ליבשה כדי לעבוד,
אוכל תמיד להישאר ולעשות את מה שאני אוהבת.
זה מה שארצה להעניק לכולכם היום.
אם יש לכם חלום, ואני יודעת שלכל אדם יש חלום,
אפילו אם אתם לא מודעים לכך,
יש משהו שאתם ממש ממש רוצים...
לכו על זה! אל תפחדו!
אולי זה יהיה קשה, כן, זה יהיה קשה.
הייתי צריכה להיאבק לאורך הדרך.
אבל ככל שזה קשה, כך הגשמת החלום מתגמלת עוד יותר.
תודה לכם!
(מחיאות כפיים)