כשמשקיפים על העולם,
נראה בהחלט כאילו הארץ היא שטוחה.
שהקרקע שמתחת
היא יציבה ואינה נעה,
ושהכוכבים והשמש חגים סביב הארץ.
לפני מאות שנים,
פותחו תיאוריות מורכבות
על סמך תובנות אלה של השכל הישר
כדי להסביר ולנבא את גודל האוקיינוסים
ואת תנועת גרמי השמיים.
כשהמדע הוכיח
שתובנות שכל-ישר אלה
היו אשליות,
ותיאר את הארץ ואת היקום
באופן שונה לחלוטין,
אנשים החלו אט-אט להסתגל לרעיון
שהעולם אינו כפי שהוא נראה.
המדידות המדעיות
והחישובים המתוחכמים
הוכיחו שוב ושוב
שדברים שבעינינו הם אינטואיטיביים, ברורים ונובעים מהשכל הישר,
אינם ראויים לאמון ולהתייחסות כאמיתיים.
מטעם זה, המדע המודרני
מתבסס על התכחשות לשכל הישר,
ככל הנראה, עד שזה נוגע לנו:
כשהמדע מאשר דרך מסוימת
של חשיבה אודות מוחנו והתנהגותנו,
או מתאר אותה באופן שונה וחדש,
אנו נוטים לפקפק
שמדע כזה שווה משהו,
אפילו אם הוא סביר.
במקום זה אנו חוזרים להסתמך על האינטואיציה,
על האמונות המוקדמות, וכן, גם על השכל הישר.
לדוגמה, אילו אמרתי לכם
שהמחקר המדעי הוכיח את המשיכה בין הפכים,
האם לא הייתם אומרים לי שאין צורך במדע
כדי לגלות לנו משהו שאנו ממילא יודעים?
אך אילו אמרתי לכם
שיצורים דומים נוטים להתחבר
לפי המחקר המדעי,
האם לא הייתם אומרים: "איננו זקוקים למדע
"שיספר לנו משהו שאנו ממילא יודעים."
ואולי כבר הבנתם, כמובן,
ששתי אלה עשויות להיות אמיתות ברורות מאליהן.
אבל לא ייתכן ששתיהן נכונות
כי אין ביניהן עקביות.
מדע המוח וההתנהגות
מלא בדוגמאות כאלה:
אמיתות ברורות מאליהן שלא ייתכן ששתיהן נכונות.
ידוע לנו, למשל,
ששני ראשים טובים מאחד,
וגם ידוע לנו שטבחים רבים מדי יקדיחו את התבשיל.
בפעם הבאה שתשמעו
דיווח מדעי העוסק באיזו תוצאה מובנת מאליה,
זיכרו שהתוצאה ההפוכה מובנת מאליה באותה מידה,
אך היא זה עתה הוכחה כמוטעית.
מובן מאליו שכולנו אינדיבידואליסטים קשוחים.
נכון, נכון, נכון!
אנו נולדים לתוך תקופת התלות הממושכת ביותר,
אך במעבר לבגרות אנו משיגים אוטונומיה,
עצמאות, כדי להפוך למלכי ההר,
קברניטי היקום שלנו.
קל לראות במוחנו משהו
שטמון אי-שם במעמקי כספת הגולגולת,
מופרד, מבודד, מוגן מאחרים,
כשאנו משקיפים על העולם החברתי
אנשים אחרים, ללא ספק
נראים מובחנים, עצמאיים, יישויות סמוכות של עצמיות,
ללא שום כוחות שכובלים ביניהם.
לא פלא שאנו שוכחים
שאנו נמנים על גזע חברתי
ונולדים כשאנו תלויים בהורינו. כדי שמיננו ישרוד,
התינוקות האלה חייבים להעסיק מיד את הוריהם
בהתנהגות מגוננת, ולהורים צריך להיות איכפת מספיק
מצאצאים אלה, כדי לטפחם ולהגן עליהם.
גם כשאנו גדלים, איננו מין נפלא במיוחד.
חיות אחרות יכולות לרוץ מהר יותר,
לראות ולהריח טוב יותר,
וגם להילחם ביתר יעילות מאיתנו.
היתרון האבולוציוני שלנו
הוא מוחנו ויכולתנו ליצור תקשורת
ולתכנן, לשקול ולעבוד ביחד.
הישרדותנו תלויה בכישורינו הקיבוציים,
ולא במוח הבודד.
אנו מחוברים כל משך חיינו איש לזולתו,
באינספור כוחות סמויים,
שכמו כוח המשיכה, הם נוכחים-בכל ורבי-עוצמה.
הרי מינים חברתיים, מעצם הגדרתם, יוצרים מבנים מתמזגים
שחורגים מגבולות האורגניזם הבודד,
מבנים שהיקפם הוא החל מזוגות ומשפחות
עבור בבתי-ספר וכלה באומות ותרבויות.
מבנים אלה מתפתחים בצמוד
למנגנונים העצביים, ההורמונליים והגנטיים שמיועדים לתמוך בהם
כי ההתנהגות החברתית הנובעת מכך
מסייעת לאורגניזמים אלה לשרוד,
להתרבות ולהותיר מאחוריהם מורשת גנטית.
משמעות הגדילה וההגעה לבגרות
עבור מינים חברתיים, כולל בני-אדם,
אינה להיעשות אוטונומי ומבודד,
אלא להיעשות אדם שאחרים יכולים לסמוך עליו.
בין אם זה ידוע לנו או לא, המוח והביולוגיה שלנו
עוצבו כדי להעדיף תוצאה זו.
הביולוג האבולוציוני, דייויד סלואן וילסון,
העיר, שאם שואלים אנשים:
"מהן תכונותיו של אדם טוב?"
הם יציינו תכונות כגון טוב-לב, נדיבות, חמלה ואמפתיה.
אם שואלים אנשים מהן תכונותיו של אדם רע,
מקבלים תכונות כגון
אכזריות, תאוות-בצע, נצלנות ואנוכיות.
במלים אחרות, תכונות האדם הטוב
מתארות מישהו שאיכפת לו מעצמו ומאחרים,
ואילו האדם הרע דואג לעצמו
על חשבון האחרים.
בכל המורשת הביולוגית שלנו,
המוח והביולוגיה שלנו גולפו כדי להטות אותנו
לעבר צורות מסוימות של הרגשה, חשיבה והתנהגות.
למשל,
יש לנו מספר מנגנונים ביולוגיים
שמשתמשים באיתותים שליליים כדי להניע אותנו לפעולה
בדרכים חיוניות להישרדותנו.
רעב, למשל, נוצר עקב לחץ-דם נמוך
ומניע אותנו לאכול,
מערכת התראה מוקדמת חשובה לאורגניזם
שזקוק להרבה יותר זמן ומאמץ כדי למצוא מזון
מאשר ללכת למקרר, לארון המטבח
או למסעדות המזון המהיר.
צמא הוא איתות שלילי,
שמניע אותנו לחפש מי-שתיה
לפני שניפול קורבן להתייבשות.
וכאב הוא מערכת שלילית שמודיעה לנו על נזק אפשרי לרקמות
ומניעה אותנו לטפל בגופנו הפיזי.
אולי חשבתם שאלה כל מנגנוני ההתראה הביולוגיים,
אבל ישנם עוד.
גם אם אינם לפי השכל הישר או אינטואיטיביים,
הכאב והשליליות שבבדידות,
של תחושת הבידוד מן הסובבים,
גם הם חלק ממנגנון התראה ביולוגית מוקדמת
שמתריע בפני איומים ונזק לגוף החברתי,
שגם בו יש צורך כדי לשרוד ולפרוח.
כמעט כולנו חשנו בעבר כאב פיזי
וכמעט כולנו חשנו בעבר
את שברון הלב של הגעגועים הביתה,
את יגון השכול,
את עינויי האהבה שהושבה ריקם
ואת הכאב שגורמת ההתעלמות.
כל אלה הם ואריאציות של חוויית הבדידות.
כשהתחלתי לחקור את השפעות הבדידות
על המוח והביולוגיה לפני שני עשורים,
הבדידות אופיינה כ"מחלה לא-כרונית
"שאין לה מאפייני פיצוי."
הישוו אותה אפילו לביישנות ודכאון
להתבודדות, אדם בעל כישורים חברתיים נמוכים.
מדידות מדעיות וחישובים מתחוכמים
הוכיחו להפתעתנו שאלה אגדות.
המדע והשכל הישר הפיקו שוב
שני תיאורים שונים בתכלית של אותה תופעה.
ובכל זאת, כשבוחנים איך אנו חיים יותר ויותר את חיינו,
מתבררת המידה בה אנו עדיין מאמינים
לאותם מיתוסים על בדידות ועל ערכי האוטונומיה והעצמאות.
למשל, אם בוחנים
את אחוז משקי הבית היחידניים ב-1940 בארה"ב
הוא בד"כ נמוך מ-15%
של משקי-בית למדינה.
נריץ קדימה ל-1970,
והוא צמח למשהו בין 15 ל-20 אחוז.
נריץ קדימה ל-2000,
וכעת הוא עובר את ה-25% ברוב מדינות אמריקה.
ובמדינה בתכלת, יוטה,
המפקד של 2010 הפך אותה לכחולה-כהה.
גם שכיחות הבדידות נמצאת בעליה.
בשנות ה-80, מלומדים העריכו שכ-20% מהאמריקאים
חשו בודדים יותר מאשר בכל נקודת-זמן נתונה אחרת.
שני סקרים לאומיים מייצגים שנערכו לאחרונה מראים
שמספר זה הוכפל,
אבל לא שומעים אנשים שמדברים על תחושת בדידות,
וזה משום שהבדידות הפכה לאות-קלון,
המקבילה הפסיכולוגית למפסידן או לאדם חלש.
וזה באמת חבל,
כי המשמעות היא שניטה יותר להכחיש שאנו חשים בדידות,
וזה לא הגיוני בדיוק כמו שנכחיש שאנו מרגישים
רעב, צמא או כאב.
כי היום ידוע לנו שהחיים עם הבדידות היא גורם הסיכון העיקרי
לחולניות כללית ולתמותה.
חישבו על כמה מהבעיות שאנו מכירים -
מוות טרם הזמן.
החיים עם זיהום האוויר מגבירים את הסיכויים למוות מוקדם ב-5%,
החיים עם השמנת-יתר, כך ידוע לנו, בעיה בריאותית לאומית,
מגבירים את הסיכויים למוות מוקדם ב-20%.
צריכת אלכוהול מוגזמת: 30%.
מחקר רפואי עדכני שנערך על כמאה אלף משתתפים
מראה שהחיים עם הבדידות מגבירים את הסיכויים
למוות מוקדם ב-45%.
אנו איננו המין החברתי היחיד והמחקרים הנסיוניים
על בעלי-חיים חברתיים לא-אנושיים שנכפה עליהם בידוד מראים
שגם הם סובלים מתוצאות פסיכולוגיות מזיקות
ומתוחלת חיים מקוצרת.
לכל אורך ההיסטוריה, כמין, אנו שרדנו ושגשגנו
בכך שחברנו יחד,
זוגות, משפחות ושבטים, לצורך הגנה ועזרה הדדיות.
אנו רואים בבדידות מצב עגום,
אבל עבור מין חברתי, ההימצאות בשוליים החברתיים
אינה רק עצובה אלא גם מסוכנת.
מוחותיהם של המינים החברתיים, כולל אותנו, התפתחו
כדי להגיב להימצאות בשוליים החברתיים
ע"י מעבר לנוהל שימור-עצמי.
אם מבודדים מכרסם ואחר מניחים אותו בשדה פתוח
כמו הנקודות האלה בתחתית התמונה,
הוא עוסק במה שמכונה "סריקת טורפים".
הוא הולך מסביב ולא מעז להיכנס למרכז
היכן שהבריחה מפני טורף מעופף עלולה להיות קשה יותר.
כשבני-אדם חשים מבודדים,
גם הם מצויים לא רק בנסיבות עצובות,
אלא גם בנסיבות מסוכנות.
וגם מוחותיהם עוברים בחטף לנוהל שימור-עצמי.
במחקר דימות-מוח שערכנו,
הראינו לאנשים תמונות שליליות
שלא היו קשורות כלל באנשים אחרים
או תמונות חברתיות שליליות,
כשהם ישבו בתוך סורק מופעל.
מה שמצאנו היה
שככל שהמוח בודד יותר,
כשהוצגה תמונה חברתית שלילית,
כלומר, שבסביבתו של אותו אדם
קרה משהו שלילי מבחינה חברתית,
המוח היקצה יותר קשב -
יותר פעילות חזותית של קליפת המוח, המוצגת כאן בצהוב -
לתמונה.
כשעוקבים אחר התמונה הזו,
מגיעים לשני האזורים הכחולים האלה:
זאת הצומת הרקתית הדופנית.
זאת פיסה של רקמת מוח שקשורה ביצירת תיאוריות במוח,
בקריאה ובתפישה הנפשית של המוח,
באימוץ נקודת מבטו של הזולת ובאמפתיה.
היא אחראית לבקרת הקשב הנחוצה כדי לחרוג מהראש הפרטי
ולשים עצמנו, לפחות בהשאלה, במוחו של הזולת
כדי שאפשר יהיה לאמץ את נקודת מבטו.
ככל שהמוח היה בודד,
כשתיארו לו משהו שלילי בהקשר חברתי,
כך היתה פחות פעילות באזור הזה.
מסוכן להימצא בשוליים החברתיים.
כשקורה משהו שלילי בסביבה החברתית,
המוח מתמקד בשימור עצמי,
ולא בדאגה לזולת.
הדמיון בהשפעות העצביות וההתנהגותיות לכל אורך תולדות הגזע
הוא עדות לחשיבות שיש לסביבה החברתית
עבור המינים החברתיים.
ושורשים אבולוציוניים עמוקים אלה מטים את המוח והביולוגיה שלנו
לעבר שימור עצמי
מה שמרמז גם על כך שהרבה ממה שמופעל אצלנו
בגלל בידוד חברתי הוא בלתי-מודע.
למשל, כשאתם חשים מבודדים
אתם חשים בדחף, ברצון, בכוונה
לשוב וליצור קשר עם אחרים.
מה שאינכם חשים,
הוא שמוחכם עבר לערנות-על לאיומים חברתיים
וערנות-על זו משמעה שאתם מפעילים
הטיות מכוונות ומאשרות, ואף הטיות-זכרון
לגבי אותם יחסי-גומלין חברתיים.
ואם אתם מחפשים סכנות, סביר יותר שתמצאו סכנות,
בין אם הן קיימות או לא,
כלומר, סביר יותר
שיהיו לכם יחסי-גומלין שליליים.
וסריקת איומים זו, לחפש תמיד את האויב הבא,
מפעילה מנגנונים עצביים-ביולוגיים
שעלולים לפגוע בבריאותכם ולהוביל לתמותה טרם זמנה.
הבדידות מגבירה את ההתגוננות
כי המיקוד הוא על טובת העצמי
במקום לאמץ את העמדה או ההשקפה
של אנשים עימם יוצרים יחסי-גומלין.
הבדידות מגבירה את תסמיני הדכאון
ולאלה יש האפקט המשונה של צמצום הסבירות
לסכסוך חברתי,
כשהביטויים השמיעתיים, היציבתיים
והבעות הפנים של העצבות,
כמו אצל הילדה בתמונה הזו,
משמשים לאחרים בסביבה הקרובה כאיתות-בקשה לחידוש הקשר,
אם הם מוכנים לעשות זאת,
כך שזו קריאה בטוחה לקשר.
הבדידות מגבירה את רמות הקורטיזול בבוקר,
שהוא הורמון דחק רב-עוצמה,
ותוצאה של התכוננות המוח
ליום נוסף של סכנה.
והבדידות גם מגבירה את תגובתיות הרקע,
מה שאומר שגדלה הסבירות
ליפול קורבן למכלול שלם של התנהגויות פזיזות ולא-בריאות.
וסוף היום
אינו מסיים את מצב ההזדעקות הגבוה של המוח.
אם מסוכן להדוף חיות-פרא לבד ובעזרת מקל,
תארו לעצמכם כמה מסוכן להניח את המקל מידכם בלילה,
כשהטורפים יצאו לשחר לטרף,
וחסרה לכם הסביבה החברתית הבטוחה.
מצאנו שהבדידות גם מפחיתה את ההיבט הבריא של השינה,
מגבירה את מספר ההתעוררויות הזעירות,
מגבירה את קיטוע השינה
ובכך מצמצמת את ניטרול הרעלים של היום מלא המתח
במהלך הלילה.
הבדידות אפילו משנה את הביטויים הגנטיים
כמו הביולוגיה הדלקתית, שמתמודדים עם התקפות.
לפני זמן לא רב ראינו בגנים מעין מקלדת
שעליה מתנגן שיר החיים.
המחקר הזה קובע
שאם הגנים הם קלידי הפסנתר,
כי אז הסביבה, כולל הסביבה החברתית,
היא הפסנתרן שמשפיע אילו קלידים יופעלו ויופסקו.
ואם הבדידות היא מסוכנת,
מה נוכל לעשות בנוגע לכך?
כשאנו רעבים,
אנו יכולים ללכת למקרר ולנשנש משהו.
כשאנו צמאים,
אנו יכולים ללכת לברז ולמזוג כוס מים.
אך כשאנו בודדים, אין לנו מזווה מלא חברים
שעימם אנו יכולים ליצור קשר,
ולא, רשת חברתית מקוונת
אינה תחליף למגעם המנחם של ידיד או ידידה.
ראשית, זהו את האיתות
ואל תתכחשו לו.
שנית, הבינו מה הוא עושה למוחכם,
לגופכם, להתנהגותכם.
מסוכן, למי שנמנה על מין חברתי, להרגיש בידוד.
מוחותינו עוברים אז בחטף לנוהל שימור-עצמי,
שמביא עימו כמה השפעות לא-רצויות ולא-ידועות
על מחשבותינו ועל פעולותינו כלפי אחרים.
היו מודעים להן, הבינו את ההשפעות הללו
וקחו אחריות על מעשיכם כלפי אחרים.
ושלישית, הגיבו.
הבינו שהעיקר איננו כמות החברים,
אלא איכותן של מערכות-יחסים ספורות היא שחשובה.
הקפידו על שלושת רכיבי השמירה על קשר.
אפשר לחזק קשרים אינטימיים ע"י חיזוק היחסים עם אדם אחד
שבו מאמינים, שבו אפשר לבטוח ושיכול לבטוח בכם.
אפשר לחזק את הקשר במערכת היחסים
פשוט ע"י בילוי טוב עם חברים ומשפחה.
לעתים קרובות אנו באים לשולחן הארוחה, שמחים על כי דאגנו למשפחתנו,
אבל שוכחים אגב כך לבלות איתם.
ניתן לחזק קישוריות קיבוצית
ע"י היהפכות לחלק ממשהו גדול יותר מן העצמי.
אם המכשולים בדרך ליצירת קשר נראים בלתי-עבירים,
חישבו להתנדב בתחום שאתם נהנים לעסוק בו.
אולי לעזור לנצרכים, להתנדב לעבוד במוזיאון
או בגן-חיות, לנהל מועדון או אירוע של TEDx.
או פשוט להקדיש זמן לשיחה עם זקנים בבית-אבות.
בילוי בצוותא הוא אחד המפתחות ליצירת קשר.
ואל תחכו. בפעם הבאה בה תחושו התנכרות, בידוד או הרחקה,
הגיבו לאותו איתות שלילי
כמו לרעב, צמא וכאב
וצרו קשר.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]