A víz létfontosságú az életünkhöz,
a mezőgazdasághoz, az élelmiszereinkhez és a zuhanyozáshoz.
A víz gyakran messziről érkezik.
Pl. Dél-Kaliforniában a víznek több mint a felét
a Colorado folyóból szivattyúzzák,
majd hegyvonulatokon át szállítják,
hogy városokban és gazdaságokban használhassák.
De a csapadék és a hőmérséklet változása miatt
kutatók szerint az amerikai Nyugaton
megaaszály keletkezik.
A tartós aszály középpontja
pont a Colorado folyó fölött van.
Ezért a Los Angeles méretű városok és a vidék gazdaságai vízellátása
nehézséget szenved.
Elmondjuk, miért rossz az aszály,
és azt is, mit tanulhatunk azoktól,
akik több ezer éve
Délnyugaton élnek.
A vízgyűjtő medence az a terület,
ahol a csapadék összegyűlik, és bizonyos víztestbe ömlik.
A Coloradó folyó medencéje
hét államon és két országon át húzódik.
40 millió főnek ad vizet.
De mi történik, ha a folyók kiszáradnak,
és az áhított víz nem érkezik meg?
Ennek megértéséhez először
Brad Udall víz- s aszálykutatót kérdeztem.
Az aszály 2000-ben kezdődött,
és most 20 évvel később a legsúlyosabb az aszály,
mióta 1906-ban a folyó pár helyén mérőeszközöket helyeztek el.
Az áramlás kb. 20%-kal csökkent.
Az aszályt általában
rendkívül csekély csapadékmennyiséggel szokás meghatározni,
amely vízhiányhoz vezet.
De Brad szerint az aszály egy kissé más.
Bár az eső mennyisége csökkent,
az alacsony vízszintet nem egészen ez okozza.
Erre új szakkifejezésünk lett:
a forró aszály.
A magas hőmérséklet kiszárítja a talajt.
A magas hőmérséklet
mindenféle formájú fokozott párolgást vált ki.
Az áramlás csökkenésének oka a párolgás.
Másként fogalmazva: a hőfok emelkedésével
a párolgás több vizet von el a folyókból,
tavakból és a hófödte hegyekről.
Ez indokolja, hogy a Colorado- medence folyójának vízhozama
miért 20%-kal esett, bár a csapadék csak 5%-kal lett kevesebb.
Noha az aszály véget ér,
de sok tudós szerint ez esetben
esőre várni feltehetőleg nem a legjobb ötlet.
Az "aszály" kifejezés azt sugallja,
hogy valaha visszatérünk a normális állapotba.
Az aszály átmenetiséget sugall.
A legtöbb tudós ma már
a Nyugat elaszályosodását emlegeti,
amely tartósabb száraz állapot kialakulását jelenti.
(Autómotor zúgása)
Kevesebben értik jobban az aszály fenyegetését,
mint Nancy Caywood.
Ötödik generációs gazda Pinal megyében,
ahol a víz a Colorado folyóból
a Central Arizona Project csatornáin át
vagy a Colorado-medence más folyóin és csatornáin érkezik.
Ez a folyékony arany.
Ez a vízellátásunk.
Onnan vesszük ki, a zsilipkapun át,
és a víz megy tovább
a gazdaságunkhoz vivő keskeny csatornán.
Kinyitom a zsilipkaput,
most nyitva van,
négy zsilipkaput nyitunk, hogy a víz átfolyhasson rajtuk.
54 hektáron termesztünk lucernát.
Ez példa az árasztásos öntözésre;
ez az egyik legrégibb és legelterjedtebb öntözési módszer,
amely a talaj felszínén
a gravitáció hatására osztja szét a vizet.
Csodásan egyszerű,
ugyanakkor az öntözés legkevésbé hatékony módja,
mivel sok víz párolog el,
vagy beszívódik a talajba, de nem éri el a növények gyökérzetét.
Ráadásul a lucerna igen szomjas növény,
ami azt jelenti, hogy az ezzel táplált szarvasmarha húsa
a legnagyobb vízfölhasználó élelmiszer.
A csepegtető és az esőztető öntözés sokkal hatékonyabb,
de Nancy elmondta,
hogy képtelen volt engedélyt kapni
gazdasága öntözőrendszerének megváltoztatására.
A Caywood lucernásoknak jó a társaságuk.
A Colorado-medence földjeinek 60%-án
takarmánynövényeket termesztenek.
Mindezen igényeket összegezve
Pinal megyét az aszály erősen sújtja.
A víztározó utoljára 1992-ben volt tele.
Volt év, mikor semmit sem ültettünk.
A Mead tó, az ország legnagyobb víztározója
annyira leapadt,
hogy a medencében első ízben kellett
vízkorlátozást elrendelni.
Elsőként a Pinal megyei gazdáknak
korlátozták a vízellátását.
A földek parlagon hevertek, felkészülten, de bevetetlenül.
Ez itt parlagföld.
Nincs elég vizünk, hogy beültessük.
Majdnem 50 hektár földünk van parlagon.
A jó hír, hogy Amerika vízfelhasználása
kb. 1980-tól csökken.
Még a délnyugati amerikai növekvő városokban is
a teljes vízfogyasztás csökkent,
noha a népesség jócskán megnőtt.
De a mezőgazdasági öntözés használja fel
világszerte a folyók vizének 70%-át,
és az önkormányzatok sokkal kevesebbet, legföljebb a 20%-át.
Ez részben a háztartások vízmegtakarításának köszönhető,
de főleg annak, ahogy a városok és a lakások használják a vizet.
Zuhanyzáskor, mosogatáskor vagy vécéöblítéskor
a fölhasznált víz a felszínre vagy a talajvízbe jut vissza,
ahelyett hogy elpárologna.
Ugyanez áll egyes ipari alkalmazásokra is.
De a legtöbb lehetőség és teendő
a mezőgazdaság vízfölhasználásának csökkentésében van.
Azért, mert a gazdálkodáshoz kellő víz
vagy a növényekbe kerül,
vagy a párolgás miatt elvész,
azaz sokáig
nem jut vissza a hidrológiai körforgásba.
A kutatók szerint 1200 éve ez a legsúlyosabb aszály,
de a hopi indiánok több mint 2000 éve
élnek itt, és termesztenek növényeket.
Találkoztunk Max Taylorral, a Hopi Vízkészlet technikusával,
hogy megtudjuk, az USA egyik legrégibb közösségének tapasztalatait
vajon alkalmazhatjuk-e
a kiszáradó Colorado-medencében.
A hopik arról híresek, hogy alig használnak vizet
az USA többi lakosához képest.
Azért, mert sivatagban élünk,
jobban tudatosul bennünk a mennyiség.
Ezért kicsi a fölhasználás.
Itt vagyunk a földemnél.
Ide kék kukoricát vetettek.
Szárazságtűrő.
Egyáltalán nem öntözöm.
A technológia: megtisztítjuk a területet.
Kb. 25 cm mély lyukat ásunk,
8-10 kukoricaszemet szórunk belé,
betakarjuk.
A fölvett nedvességet visszanyomjuk,
majd száraz talajjal fedjük be a magokat.
Ez a száraz gazdálkodás.
A kertje alacsonyan fekvő területen van,
hogy összegyűjtse az évente lehulló csekély nedvességet.
Növényei erősen alkalmazkodtak a helyszínhez.
Jó messze vetették őket, hogy elkerüljék a harcot a vízért.
Igen mély gyökeret növesztenek, melyek elérik a talajvizet.
Most szeptembert írunk.
Kissé még érezhető nedvesség a talajban.
Érzik?
Nem sok, de épp elég, hogy a növények fejlődjenek.
Elképesztő, hogy Max olyan magokat használ a gazdálkodáshoz,
amelyek termést hoznak poros talajban
öntözés nélkül.
Sosem öntözte a mezőt.
Vannak magjaink, melyeket nemzedékről nemzedékre adunk tovább,
így alkalmazkodtak a száraz klímához.
A hopik legalább évezredek óta termesztenek kukoricát.
Az a tanulság,
hogy mindenkinek a saját környezetében kell megélnie.
Azt hiszem, a helyiek azért élnek meg e területeken,
mert életképesek.
Ismerjük a vidékünket.
A környezethez igazított megfelelő növények
óriási lehetőséget nyújtanak
a vízzel való takarékosságra.
A váltás végbemehet gazdaságokban, városokban,
ha olyan élelmet eszünk, amely előállítása kevés vizet igényel.
Megéri változtatni a takarmányon és a szarvasmarhán.
De ha méltányosan szeretnénk igazodni
a fölmelegedő klímához,
nem mondhatunk le a Nancyhez hasonló gazdákról
és a minket nemzedékek óta tápláló családokról.
Továbbra is gazdálkodni szeretnénk,
nem akarunk lemondani a gazdaságunkról.
Keressük az alternatívákat,
az alternatív növényeket,
víztakarékos öntözéstechnikákat.
A lucernatermesztéshez évente több mint 11 000 m³ vízre van szükség.
Az olajfa 1850 m³-t igényel.
De ha az olajfaültetés mellett döntünk,
akkor sok talaj-előkészítésre lesz szükség.
Az indulás elég drága lesz.
De az a kérdés, hogy országként össze tudunk-e fogni,
és bevezetünk-e olyan technikákat,
melyek csökkentik a vízfölhasználást, mielőtt még jobban nőne a hiány.
Készen kell állnunk
bizonyos jövőbeni változásokra,
melyek ma még beláthatatlanok.
Így hozhatjuk ki a legjobbat a rossz helyzetből,
és állhatunk azok mellé,
akik végül a legnagyobb változásokkal és megpróbáltatásokkal szembesülnek.
Most éppen
az USA délnyugati részével foglalkozunk,
de az aszály az ország majdnem minden részét sújtja.
A víztakarékosság gyakorlata
mindennapi életünk részeként segít fölkészülni arra,
mikor a vízellátás más vidékeken is lecsökken.
A megteendő leghatékonyabb intézkedések
nem túl bonyolultak.
Pl. ne folyassuk szükségtelenül a vizet
fogmosás vagy mosogatás közben.
Javíttassuk meg a csöpögő csapot.
Válasszunk energia- és vízkímélő berendezéseket.
Ha többet akarunk tenni,
rakjunk egy téglát a vécétartályba,
így minden öblítésnél kevesebb víz fogy.
Változtassuk a pázsitot gyönyörű tájjá,
amelyet nem kell öntözni.
Vagy telepítsünk esővízgyűjtőt.
Persze vannak egyéb módszerek is,
melyekkel küzdhetünk az aszály és a klímaváltozás kiváltó okai ellen.
Az aszály jövőjét még nem írták meg,
s minél kisebb fölmelegedést hozunk létre,
annál ragyogóbb a víz jövője.
Nézzék meg a Hot Mess kiváló előadását,
melyből több ötletet meríthetnek.
És persze, iratkozzanak föl
a Weathered minden epizódjára.
(Zene)
(Fordította és feliratozta: Pallós Péter lektorálta: )