ברוב העבודות, ברור שאפשר לפטר אתכם,
בין אם בשל פשע,
חוסר יכולת,
או סתם ביצועים גרועים.
אבל מה אם העבודה שלכם היא המשרה הכי חזקה בארצות הברית,
או בעולם?
כאן נכנסת ההעמדה להדחה.
העמדה להדחה היא לא אותו הדבר כמו לפטר מישהו.
בדומה להעמדה לדין בבית משפט,
זו רק האשמה רשמית שפותחת את המשפט,
שיכול להסתיים בהרשעה או בזיכוי.
מקורה באנגליה,
העמדה להדחה מאפשרת לפרלמנט להצביע לפטר בכיר ממשלתי ממשרתו
אפילו בלי הסכמת המלך.
למרות שזו היתה ביקורת חשובה על כוח המלך,
המלך לא יכול להיות מודח
בגלל שהשליט נחשב למקור של כל כוח הממשל.
אבל למייסדים של הרפובליקה האמריקאית,
לא היתה סמכות גבוהה יותר מעבר לאנשים עצמם.
וכך ההעמדה להדחה אומצה בארצות הברית ככוח של הקונגרס
התקף לכל פקיד ציבור, עד וכולל הנשיא.
למרות שהדרישה להעמדה להדחה יכולה להגיע מכל חבר בציבור,
רק לבית הנבחרים יש את הכוח להתחיל את התהליך.
הוא מתחיל על ידי העברת החומר לוועדה,
בדרך כלל וועדת החוקה של הבית
וועדת המשפט של הבית.
הוועדות בוחנות את ההאשמות,
בוחנות את הראיות,
ומכינות המלצה.
אם הן מוצאות מספיק חומר כדי להמשיך,
הבית מבצע הצבעה על כל האשמה בנפרד,
מה שידוע כסעיפי ההדחה.
אם אחד או יותר מהם עוברים ברוב פשוט,
עובד הציבור מועמד להדחה והבמה מוכנה למשפט.
המשפט עצמו שבא אחרי ההעמדה להדחה נערך בסנאט.
חברים נבחרים של הבית, שידועים כמנהלים, פועלים כתביעה,
בעוד הבכיר המועמד להדחה ועורכי דינו מייצגים את ההגנה.
הסנאט פועל גם כשופט וגם כחבר מושבעים,
עורך משפט ודן אחרי שמיעת כל הדיונים.
אם זה הנשיא או סגן הנשיא שמועמדים להדחה,
נשיא בית המשפט העליון מכהן כראש.
הרשעה דורשת רוב מיוחד של שני שלישים
ותוצאתה הסרה מידית מכוח.
בהתאם לאישומים המקוריים,
זה גם יכול לפסול אותם מלהחזיק משרה בעתיד
ומאפשר להעמיד אותם לדין פלילי.
אז מה בדיוק יכול לגרום להעמדה להדחה של מישהו?
זה מעט מסובך יותר.
בניגוד לאנגליה,
העמדה להדחה בארצות הברית מעמידה נבחר
מול נבחרי ציבור אחרים בממשל, שנבחרו באופן דמוקרטי.
לכן, כדי למנוע מהתהליך להיות נשק פוליטי,
החוקה מפרטת שבכיר יכול להיות מועמד להדחה
רק על בגידה,
שוחד,
או פשע רציני אחר.
זה עדיין משאיר הרבה מקום לפרשנות,
שלא להזכיר פוליטיקה,
והרבה משפטי העמדה להדחה חולקו בין קווי המפלגות.
אבל באופן כללי, התהליך נשמר לניצול לרעה משמעותי של הכוח.
הבכיר הראשון שהועמד להדחה היה הסנאטור מטנסי וויליאם בלאנט ב 1797
על קשירת קשר עם בריטניה כדי לתפוש שליטה על הקולוניה הספרדית של לואיזיאנה.
מאז, בית הנבחרים פתח בחקירות העמדה להדחה בערך 60 פעם,
אבל רק 19 הובילו לתהליכי הדחה ממשיים.
שמונת המקרים שהסתיימו בהרשעה והדחה מהתפקיד
היו כולם של שופטים פדרליים.
והעמדה להדחה של נשיא מכהן אפילו נדירה יותר.
אנדרו ג'ונסון הועמד להדחה ב 1868
על נסיון להחליף את שר המלחמה אדווין סטנטון
בלי להתייעץ בסנאט.
יותר ממאה שנה לאחר מכן, ביל קלינטון הועמד להדחה
על הצהרה כוזבת תחת שבועה במהלך משפט ההטרדה המינית.
שניהם זוכו לבסוף, כשההצבעה של הסנאט להרשיע
נפלה בשל מחסור ברוב של שני שליש.
ובניגוד לאמונה הרווחת,
ריצ'ארד ניקסון מעולם לא הועמד להדחה על פרשת ווטרגייט.
הוא התפטר לפני שזה יכול לקרות
בידיעה שהוא יורשע כמעט בבטחון.
תאורטית, ממשלת ארצות הברית מתוכננת כבר
למנוע שימוש לרעה בכוח,
ומגבילה ענפים שונים דרך מערכת של בלמים ואיזונים,
הגבלות כהונה,
ובחירות חופשיות.
אבל הדחה יכולה להיחשב לבלם חרום
לזמן בו הבטחונות נכשלים.