Dok sam bio predsjednik Američke psihološke udruge,
pokušali su me poučiti odnosu s medijima.
Susret sa CNN-om
sažima sve o čemu ću danas govoriti,
a to je jedanaesti razlog da budete optimistični.
Urednik Discovera naveo nam je njih deset.
Ja ću vam dati jedanaesti.
Dakle, prišao mi je CNN, i rekli su: "Profesore Seligman,
biste li nam opisali današnje stanje u psihologiji?
Voljeli bismo vas intervjuirati." Rekoh ja: "Odlično."
A ona reče: "Ali ovo je CNN; moći ćemo emitirati samo kratku izjavu."
Pitao sam je: "Na koliko riječi imam pravo?"
A ona će: "Jednu."
(Smijeh)
Kamere se pale, i ona reče: "Profesore Seligman,
u kakvom je stanju psihologija danas?"
"Dobrom."
(Smijeh)
"Reži. Reži. Neće valjati.
Bolje da vam damo malo više prostora."
"Na koliko riječi imam pravo ovoga puta?" "Mislim da imate na dvije.
Dr. Seligman, u kakvom je stanju psihologija danas?"
"Ne dobrom."
(Smijeh)
"Gledajte, dr. Seligman,
vidimo da vam nije ugodno u ovom situaciji.
Bolje da vam damo prostora za dulju izjavu.
Ovoga puta recite u tri riječi.
Profesore Seligman, u kakvom je stanju psihologija danas?"
"Ne dovoljno dobrom." O tome namjeravam govoriti.
Želim reći zašto je psihologija bila dobra, zašto nije bila dobra,
i kako bi, u sljedećih deset godina, mogla postati dovoljno dobra.
Istodobno, istu stvar želim reći i o tehnologiji,
o svijetu zabave i o dizajnu, jer vjerujem da su vrlo slični.
Dakle, zašto je psihologija bila dobra?
Više od 60 godina, psihologija je djelovala u okviru Modela bolesti.
Prije deset godina, kad sam se u avionu
predstavljao suputnicima, i običavao reći čime se bavim,
oni bi se odmaknuli od mene.
Zato što su, s pravom, znali reći
da psihologija otkriva što nije u redu s tobom. "Skuži prolupalog."
Kažem li danas ljudima čime se bavim, oni mi se približe.
A što je bilo dobro u vezi sa psihologijom,
s 30 milijardi dolara ulaganja Nacionalnog instituta za mentalno zdravlje,
s radom u okviru Modela bolesti,
s time što pod psihologijom smatrate,
bilo je da se, prije 60 godina, nijedan od poremećaja nije mogao liječiti.
Bilo je to apsolutno "tapkanje u mraku".
Danas, 14 se poremećaja može liječiti;
dva od njih, zapravo, i izliječiti.
Sljedeće što se dogodilo bio je razvoj znanosti,
znanosti o mentalnim bolestima.
Otkrili smo da neke nejasne pojave, poput depresije ili alkoholizma,
možemo podvrgnuti strogim mjerenjima.
Da možemo klasificirati mentalne bolesti.
Da možemo razumjeti uzroke mentalnih bolesti.
Da bismo iste ljude mogli pratiti tijekom vremena -
ljude koji su, primjerice, genetski skloni shizofreniji -
i ispitivati utjecaj odgoja, ili genetskih faktora,
a mogli bismo i izdvojiti treće varijable
kroz pokuse s mentalnim bolestima.
Konačno, u posljednjih smo 50 godina postali sposobni
osmisliti i terapije lijekovima i psihološke terapije.
Bili smo ih potom u stanju i rigorozno testirati,
preko slučajnog uzorka, koristeći placebo,
odbaciti ono što ne djeluje, zadržati ono djeluje.
Zaključak je da, u posljednjih 60 godina, psihologija i psihijatrija
mogu istinski tvrditi da nesretne ljude možemo učiniti manje nesretnima.
Mislim da je to sjajno. Ponosim se time.
No, tri su posljedice onoga što nije bilo dobro...
Prva je moralna,
psiholozi i psihijatri postali su viktimolozi, patologizatori.
Gledali smo na ljudsku prirodu tako da ako ste bili u nevolji - nastradali ste.
Zaboravili smo da su ljudi odabirali i odlučivali.
Zanemarili smo odgovornost. Bila je to prva nastala šteta.
Druga je šteta bila ta što smo zanemarili vas, ljudi.
Zanemarili smo poboljšavati normalne živote.
Zaboravili smo na misiju da ljude koji nemaju većih problema učinimo sretnijima,
ispunjenijima, produktivnijima. "Genijima" i "talentima" nismo se bavili.
Nitko se njima nije bavio.
Treći problem u vezi s Modelom bolesti jest što se
žurimo učiniti nešto u vezi s ljudima u nevolji,
žurimo se učiniti nešto da popravimo štetu,
pa nam nikad nije sinulo razviti metode
kojima bismo ljude učinili sretnijima.
Dakle, to nije bilo dobro.
To je bilo ono čime su se vodili ljudi poput Nancy Etcoff, Dana Gilberta,
Mikea Csikszentmihalyija i mene da poradimo na tzv. pozitivnoj psihologiji,
a što ima tri cilja.
Prvi je taj da bi se psihologija trebala jednako baviti
ljudskim snagama kao što se bavi i slabostima.
Trebala bi se baviti izgrađivanjem snaga kao što se bavi i popravljanjem štete.
Trebala bi se baviti onim najboljim u životu.
Trebala bi se baviti i time kako ispuniti živote normalnih ljudi,
te s genijem, s odgajanjem izvanserijskog talenta.
U posljednjih deset godina i, nadamo se, u budućnosti,
vidjeli smo početke znanosti pozitivne psihologije,
znanosti o onome što život čini vrijednim življenja.
Ispostavlja se da možemo izmjeriti razne oblike sreće.
Svatko od vas može besplatno na ovoj internetskoj stranici
naći čitav spektar testova sreće.
Možete se pitati kako izmjeriti pozitivne emocije, smisao
ili "tok" u odnosu na desetke tisuća drugih ljudi?
Stvorili smo suprotnost dijagnostičkog priručnika mentalnih bolesti:
klasifikaciju snaga i vrlina, razmjeran spolnoj zastupljenosti;
kako su definirane, kako ih dijagnosticirati,
što ih sačinjava i što ih ometa.
Pronašli smo da možemo otkrivati uzroke pozitivnih stanja,
odnos između aktivnosti lijeve hemisfere
i aktivnosti desne hemisfere kao uzroka sreće.
Čitav sam život radio s izrazito ubogim ljudima,
i postavljao sam si pitanje:
Po čemu se izrazito ubogi ljudi razlikuju od svih ostalih?
Unatrag šest godina pitamo se što je s izrazito sretnim ljudima.
I po čemu se oni razlikuju od nas ostalih?
Ispostavilo se da postoji jedna razlika.
Nisu religiozniji, nisu u boljoj formi,
nemaju više novca, ne izgledaju bolje,
nemaju čak ni više dobrih i manje loših iskustava.
Osnovna je razlika: izrazito su društveni.
Ne sjede na seminarima u subotnje jutro.
(Smijeh)
Ne provode vrijeme sami.
Svatko je od njih u romantičnoj vezi
i svatko ima širok krug prijatelja.
Ali, pripazite. Ovo su tek korelacije, ne uzroci,
i radi se o sreći u izvornom holivudskom smislu;
o provali oduševljenja, o kikotu, o veselju.
Istaknut ću uskoro da to ni izbliza nije dovoljno.
Zaključili smo da bismo mogli metode promotriti kroz stoljeća,
od Buddhe do Tonyja Robbinsa.
Otkrili smo oko 120 pristupa
kojima se navodno moglo ljude učiniti sretnima.
Mnoge smo od njih uobličili u priručnik,
i sada metodom slučaja provodimo
studije djelotvornosti i učinkovitosti.
Drugim riječima, koje metode čine ljude trajno sretnijima?
Zakratko ću vam reći više o nekim rezultatima.
Međutim, krajnja moja želja jest da misija psihologije
kao dodatak njenoj misiji liječenja mentalno oboljelih,
i kao dodatak njenoj misiji da uboge ljude učini manje ubogima
bude: Može li psihologija učiniti ljude sretnijima?
A da bismo postavili to pitanje -- "sretan" nije riječ koju često koristim --
morali smo je razlomiti u dijelove za koje smatram da se mogu propitivati.
Vjerujem da su tri različita...
Nazivam ih različitima, jer ih sačinjavaju različite metode;
moguće je živjeti jednim, a ne i drugim životom --
tri različita sretna života.
Prvi sretan život je ugodan život.
U njemu proživljavate onoliko pozitivnih emocija koliko je god to moguće,
i posjedujete vještine da ih iznova iskusite.
Drugi je predan život.--
Život na poslu, roditeljstvo, ljubav, dokolica, vrijeme za vas staje.
O tome je i Aristotel govorio.
I treći život, smislen život.
Dakle, želim reći ponešto o svakome od tih života
i o onome što o njima znamo.
Prvi je ugodan život i on, koliko o njemu znamo,
znači uživati što je moguće više,
sa što je moguće više pozitivnih emocija,
i učiti se vještinama -- ukusu, svjesnosti -- koje ih osnažuju,
koje ih produljuju u prostoru i vremenu.
No, ugodan život ima tri nedostatka.
Zato pozitivna psihologija i nije srećologija i zato ne završava ovdje.
Prvi nedostatak je taj što je ugodan život,
vaše iskustvo pozitivnih emocija - nasljedan;
oko 50 posto je nasljedno i ne odviše promjenljivo.
Stoga različiti trikovi koje Matthieu, ja i ostali znamo
o povećanju količine pozitivnih emocija u vlastitom životu
su 15-20 posto - trikovi. Što više, to bolje.
Drugi je da se na pozitivne emocije uistinu vrlo brzo navikavamo.
Sve je to poput sladoleda od vanilije, okus pri prvom kušanju je potpun;
do trenutka kad ga po šesti put kušate, nestao je.
Kao što sam rekao, na to ne možete osobito utjecati.
Što nas dovodi do drugoga života.
Moram vam ispričati o svom prijatelju, Lenu,
o tome zašto je pozitivna psihologija više od pozitivne emocije,
više od nakupljanja užitaka.
Na dva od tri velika životna polja, dok još nije navršio ni 30-u,
Len je bio silno uspješan. Prvo je polje bio posao.
Već u 20-oj trgovao je opcijama.
Prije 25-e bio je multimilijunaš
i čelnik tvrtke za trgovanje opcijama.
Drugo, bio je nacionalni prvak u bridžu.
No, na trećem životnom polju, u ljubavi, Len je bio beznadno neuspješan.
Razlog: Len je hladna riba.
(Smijeh)
Len je introvert.
Žene koje su s Lenom bile izlazile govorile su mu:
"Nisi zabavan. Nemaš pozitivnih emocija. Nestani."
A Len je bio dovoljno imućan i mogao si je priuštiti psihoanalitičara s Park Avenuea,
koji je pet godina pokušavao pronaći seksualnu traumu
koja je nekako pozitivne emocije zatočila u njemu.
Ispostavilo se da nije bilo nikakve seksualne traume.
Len je odrastao na Long Islandu,
igrao je i gledao američki nogomet, igrao je bridž --
Len je u donjih 5% onoga što nazivamo pozitivnim afektivnostima.
Pitanje je: Je li Len nesretan? Ja bih rekao da nije.
Suprotno onome što psihologija kaže o donjih 50%
ljudske rase u pogledu pozitivne afektivnosti,
mislim da je Len jedan od najsretnijih ljudi koje poznajem.
Nije prepušten paklu nesretnosti
i to stoga što je Len, poput većine vas, silno sposoban postići stanje obuzetosti.
Kad stupi na pozornicu američke burze, u 9.30 ujutro,
za njega vrijeme staje. I stoji do završnog zvona.
Pošto netko baci prvu kartu,
sljedećih 10 dana, dok turnir ne završi, za Lena vrijeme stoji.
Upravo je to ono o čemu je govorio Mike Csikszentmihalyi,
o obuzetosti: On se od užitka razlikuje u nečemu vrlo bitnom.
Sirovi osjeti su užitak: znate da se zbiva. On je misao i osjećaj.
No, Mike je jučer rekao da kad ste obuzeti, ništa ne osjećate!
Jedno ste s glazbom. Vrijeme staje.
Snažno ste usredotočeni.
To je pravo obilježje onoga što smatramo dobrim životom.
Vjerujemo da za to postoji recept,
trebate spoznati svoje najizrazitije vrline.
Naravno, postoji valjan test kojim
možete utvrditi tih svojih pet najizrazitijih vrlina.
Potom preoblikujte svoj život kako biste ih što više koristili.
Preoblikujte svoj posao, svoju ljubav,
svoju igru, svoja prijateljstva, svoje roditeljstvo.
Primjerice, osoba s kojom sam radio pakirala je proizvode u Genuardi'su.
Mrzila je taj posao.
Nastojala je završiti fakultet.
Najjača njena vrlina bila je socijalna inteligencija,
pa je preoblikovala svoj posao tako što je susret kupca sa sobom
pretvorila u socijalni vrhunac dana u životu svakoga kupca.
Očito, nije uspjela,
ali pokušala je izdvojiti najveće vlastite vrline
i preoblikovati posao kako bi ih koristila što je više moguće.
Ono što tako dobijete nije smješkovitost.
Ne izgledate poput Debbie Reynolds.
Ne kikoćete se često. Dobijete više zaokupljenosti.
To je, dakle, drugi put. Prvi put - pozitivna emocija.
Drugi put je eudaimonijska, očaravajuća obuzetost.
A treći put je smisao.
On je najdostojniji sreće, u tradicionalnom smislu.
Vrlo slično eudaimoniji, smisao se sastoji od
poznavanja najvećih vlastitih vrlina i od njihova korištenja
radi pripadanja i služenja nečemu većemu od sebe.
Spomenuo sam da za sve tri vrste života, ugodan život,
dobar život i smislen život, ljudi uporno nastoje naći odgovor
na pitanje postoje li stvari koje trajno mijenjaju te živote?
Čini se da je odgovor da. Dat ću vam nekoliko primjera.
To se radi na rigorozan način.
Na isti način na koji testiramo lijekove da bismo utvrdili koji djeluju.
Služimo se slučajnim odabirom, eksperimentalnim nacrtom s placebom,
provodimo longitudinalne studije različitih metoda.
Dat ću vam primjer pristupa kakve nalazimo djelotvornima.
Kad poučavamo ljude ugodnom životu,
kako da više uživaju u životu,
moraju se osloniti se na svoju svjesnost i na vlastit ukus
i osmisliti prelijep dan.
Sljedeće subote, izdvojite vrijeme i osmislite sebi prelijep dan;
upotrijebite sav svoj ukus i svjesnost, kako biste uživali u životu.
Tako možemo pokazati da je ugodan život moguće obogatiti.
Posjet zahvalnosti. Molim vas, učinite sljedeće...
Zaklopite oči.
Prisjetite se nekoga tko je učinio nešto iznimno važno,
a što je na vaš život utjecalo u dobrom smjeru,
i kome nikad niste primjereno zahvalili.
Osoba treba biti živa. Dobro?
Sad možete otvoriti oči.
Nadam se da ste se svi prisjetili takve osobe.
Dok učite posjet zahvalnosti, vaš je zadatak
u 300 riječi sročiti izjavu toj osobi;
nazvati je u Phoenix;
najaviti posjet, nemojte joj reći razlog; pojaviti se pred vratima;
pročitati izjavu -- Svi plaču dok se to zbiva.
Kad testiramo ljude tjedan dana kasnije, mjesec dana,
tri mjeseca kasnije, oni su i sretniji i manje potišteni.
Sljedeći je primjer spoj vrlina, na kojemu od parova očekujemo
da na testu vrlina prepoznaju glavne svoje vrline
pa osmisle večer tijekom koje će oboje izražavati svoje vrline.
To osnažuje odnos.
I zabava naspram filantropije.
Ohrabrujuće je biti u skupini poput ove,
u kojoj se toliko mnogo vas posvetilo filantropiji.
Moji studenti i ljudi s kojima radim nisu ovo otkrili,
što znači da imamo ljude koji čine nešto altruistično
i istodobno zabavno.
Dok činite nešto zabavno,
to ima oblik kvadratnog vala.
Kad činite nešto iz čovjekoljublja, pomažete drugome i to traje.
Dakle, to su primjeri pozitivnih pristupa.
Pretposljednje što bih želio reći jest
da nas zanima koliko životnog zadovoljstva ljudi osjećaju.
To je suština. Naša ciljna varijabla.
Pitanje vidimo kao funkciju tri različita života:
Koliko vam život donosi zadovoljstva?
Zato pitamo, i učinili smo to u 15 navrata uključivši tisuće ljudi --
U kojoj mjeri potraga za užitkom,
potraga za pozitivnim emocijama, za ugodnim životom;
potraga za predanošću, za vremenom koje staje;
i potraga za smislom, doprinose životnom zadovoljstvu?
Rezultati su iznenađujući, oprečni onome što smo pretpostavljali.
Potraga za užitkom, za ugodom, uopće ne doprinosi životnom zadovoljstvu.
Potraga za smislom je najsnažnija.
Težnja za predanošću je, također, vrlo snažna.
Užitak je važan i kad imate i predanost
i smisao, tad je užitak šlag na torti.
Dakle, život je potpun -- cjelina veća od sume dijelova, ako imate sve troje.
Naprotiv, ako nemate nijedno,
isprazan život, suma je manja od pojedinih dijelova.
Sad se, pak, pitamo
jesu li iste kategorije: tjelesno zdravlje, incidencije,
duljina života i produktivnost u jednakome odnosu?
Odnosno, u korporacijama,
je li produktivnost posljedica pozitivnih emocija, predanosti i smisla?
Je li zdravlje posljedica pozitivne predanosti,
užitka i životnog smisla?
Imamo razloga vjerovati da bi odgovor na oba pitanja mogao biti da..
Chris je najavio da će posljednji govornik imati prigodu objediniti sve što je čuo.
Meni je ovo bilo čudesno. Nikad nisam bio dio ovakvoga skupa.
Nisam vidio da govornici toliko nadmaše sami sebe
što je doista izuzetna stvar.
No, otkrio sam da problemi u psihologiji prate
probleme u sferi tehnologije (T), zabave (E) i dizajna (D).
Svi znamo da su tehnologija, industrija zabave i dizajn
bili i mogu biti korišteni u vrlo štetne svrhe.
Svi znamo da se tehnologija, industrija zabave i dizajn
mogu upotrijebiti radi ublažavanja patnje.
Napominjem, razlika između ublažavanja patnje
i kreiranja sreće iznimno je važna.
Kad sam prije 30 godina postao terapeut, mislio sam
da je dovoljno nekoga učiniti ne-depresivnim,
ne-anksioznim, ne-bijesnim, pa da ga time učinim sretnim.
Nikad to nisam potvrdio. Najviše što možete učiniti je doći do nule.
Ali, ostat će prazan.
Ispostavlja se da su vještine sreće, vještine ugodnog života,
vještine predanosti, vještine smisla,
različite od vještina ublažavanja patnje.
Vjerujem da isto vrijedi i za
tehnologiju, industriju zabave i za dizajn.
Moguće je da ova tri zamašnjaka našega svijeta
povećaju sreću, povećaju pozitivnu emociju,
i obično se s tim ciljem oni i upotrebljavaju.
Ali pošto raščlanite sreću onako kako ja to činim --
ne samo uz pozitivnu emociju, to nije dovoljno --
tu su još i obuzetost i životni smisao.
Kao što nam je Laura Lee rekla,
dizajn, zabava i tehnologija,
mogu se upotrijebiti da bi se u životu uvećala i smislena predanost.
Da zaključim, jedanaesti razlog za optimizam,
kao dodatak svemirskom dizalu,
jest taj da tehnologijom, zabavom i dizajnom
možemo, zapravo, uvećati količinu
ljudske sreće na planetu.
Ako, u sljedećem desetljeću ili dva, tehnologija donese ugodan život,
dobar život i smislen život, bit će to dovoljno dobro.
Ako zabavu preusmjerimo kako bi i ona umnažala pozitivnu emociju,
smisao, blaženstvo, bit će to dovoljno dobro.
I ako dizajnom budemo umnažali pozitivnu emociju,
blaženstvo, obuzetost i smisao,
ono što svi zajedno činimo postat će dovoljno dobro. Hvala vam.
(Pljesak)