לייצוג יש חשיבות.
ייצוגים אותנטיים של נשים הם חשובים.
אני חושבת שפעמים רבות הייצוג הפומבי שלנו של נשים
עטוף בשפה של המיוחד.
האישה האמריקאית הראשונה שהפכה למיליונרית בכוחות עצמה:
מדאם סי. ג'יי. ווקר ...
השמלות של הנשים הראשונות של ארה"ב ...
שירלי צ'יזהולם, האשה הראשונה
שהתמודדה לנשיאות ארה"ב מטעם המפלגה הדמוקרטית --
(מחיאות כפיים)
כאוצרת במוזיאון,
אני מבינה למה הסיפורים האלה כל כך מושכים.
נשים יוצאות דופן הן מעוררות השראה ושאיפות.
אבל הסיפורים האלה הם מגבילים.
בהגדרה, בהיותם יוצאי דופן הם אינם מייצגים.
הם אינם טיפוסיים.
הסיפורים האלה לא יוצרים בסיס רחב להכללת ההיסטוריה של נשים,
והם לא משקפים את המציאות היומיומית שלנו.
אם אנחנו יכולים לאמץ באופן קולקטיבי את התפיסה הרדיקלית
שנשים הן בני אדם,
קל יותר להראות נשים כבני אדם:
מוכרות, מגוונות, נוכחות.
בחיי היומיום של כולם במהלך ההיסטוריה.
נשים קיימות באופן חיובי --
לא כעניין של פרשנות אלא כעובדה.
ומעבר לכך, ייצוג מדויק של החיים האנושיים,
הכולל נשים, מכליל את החוויות היומיומית
של כמעט 3.8 מיליארד אנשים המזוהים כנשים על הפלנטה הזאת.
בסצנת המוזאון המפורסמת מתוך הסרט "הפנתר השחור",
אוצר לבן מסביר באופן מוטעה מוצג
לדמותו של מייקל בי ג'ורדן הנראה כאן,
מוצג שמקורו בתרבות שלו הוא.
הסצנה הדמיונית הזו יצרה דיונים אמיתיים בקרב קהילות המוזיאונים שלנו
לגבי מי מעצב את הנרטיבים והדעות הקדומות הטבועות באותם נרטיבים.
מוזיאונים למעשה נחשבים
כאחד ממקורות המידע המהימנים ביותר בארה"ב,
עם מאות מיליוני מבקרים מכל רחבי העולם,
עלינו לספר היסטוריות מדויקות,
אבל אנחנו לא.
ישנה תנועה בתוך המוזיאונים עצמם
לסייע להלחם בדעה הקדומה הזו.
ההכרה הפשוטה בכך שמוזיאונים אינם מרחב נייטרלי.
מוזיאונים אינם דידקטיים.
באמצעות הצגתם של חפצי אומנות ומוצגים,
אנחנו יכולים לעודד יצירתיות ולהצמיח הכלה,
אבל אנחנו אשמים בייצוג מוטעה היסטורי.
ההיסטוריות סובבות הגברים שלנו הסתירו את ההיסטוריות הנשיות שלנו (her-stories).
וישנן אמיתות קשות בלהיות אישה,
בייחוד אישה צבעונית בתעשייה הזאת,
המונעות מאתנו מלהתמקד בדוגמאות מכלילות של חייהן של נשים.
הנהגת המוזיאונים:
בעיקרה מורכבת מגברים לבנים,
למרות שנשים מרכיבות כ60 אחוזים מהצוותים במוזיאונים
האופק לתפקידי השפעה עבור נשים הוא קודר --
ואפילו יותר קודר עבור נשים צבעוניות.
ונוכחותן של נשים בפני עצמה לא מבטיחה
עליה בייצוג הפומבי של נשים.
לא כל הנשים תומכות בשוויון מגדרי.
במילותיה של התיאורטיקנית הפמיניסטית בל הוקס,
"לפטריאכיה אין מגדר".
נשים יכולות לתמוך במערכת הפטריאכלית
בדיוק כמו שגברים יכולים להלחם בעד שוויון מגדרי.
והרבה פעמים אנחנו לא מעריכים מספיק את החשיבות של שוויון בין סקטוריאלי.
מריאן אנדרסון היתה אחת מהקולות המוכרים ביותר של המאה ה-20,
והסמית'סוניאן השיג את החליפה שלה מ1939.
אחרי שארגון "הבנות הלבנות של המהפכה אמריקאית" דחה את בקשתה
לשיר בהיכל החוקה כי היא היתה שחורה,
היא כידוע שרה במקום על מדרגות אתר ההנצחה ללינקולן,
לקהל של 75,000 איש.
ובספריות בכל רחבי המדינה, כולל במוזיאונים,
אפשר עדיין למצוא את האנתולוגיה פורצת הדרך, משנת 1982, שכותרתה
"כל הנשים לבנות,
כל השחורים הם גברים,
אבל חלק מאתנו אמיצים".
הדרישות להגברת הייצוג של נשים
לא כולל באופן אוטומטי נשים אפרו-לטיניות כמוני...
או נשים מהגרות, או נשים אסיאתיות, או נשים אינדיאניות,
או נשים טרנס, או נשים חסרות אזרחות,
או נשים מעל גיל 65, או בנות --
הרשימה יכולה להמשיך עוד ועוד.
אז מה אפשר לעשות?
יוזמות ממוקדות סייעו לשלב פרספקטיבות
שהיו תמיד צריכות להיות כלולות.
אני הגעתי לסמית'סוניאן דרך יוזמה אוצרותית לטינית
שבאמצעות העסקת אוצרים ממוצא לטיני,
רובן נשים, דרך אגב,
העלתה את הפרופיל של הנרטיבים הלטיניים בכל המוסד כולו.
וזה שימש כמודל
ליוזמת ההיסטוריה של נשים אמריקאיות בסמית'סוניאן,
ששאפה להעצים את הייצוג המגוון של נשים
בכל דרך אפשרית,
כך שנשים יופיעו
לא רק בדימויים של המציאות העדכנית שלנו,
אלא בייצוגים ההיסטוריים שלנו,
כי תמיד היינו שם.
אך כיום, ב2018, אני עדיין יכולה להכנס לתוך מרחבים מקצועיים
ועדיין להיות היחידה --
האדם היחיד מתחת לגיל 40, האדם השחור היחיד,
האשה השחורה היחידה, הלטינית היחידה,
לפעמים, האשה היחידה.
אמא שלי היא אפרו-אמריקאית ואבא שלי הוא אפרו-פנמי.
אני שילוב גאה ומלא של שניהם.
כאפרו-לטינית, אני אחת ממיליון.
כאוצרת אפרו-לטינית, אני אחת ממעט.
וההכללה של כל כולי לתחום המקצועי
יכולה להרגיש כמו מעשה גבורה,
ואני מודה בפניכם שלא תמיד עמדתי באתגרים,
בין אם מתוך פחד מדחיה או שימור עצמי.
בפגישות, הייתי רק מדברת
כשהייתה לי הערה מגובשת לחלוטין להעיר.
בלי סיעור מוחות בקול או הגבה על דבריהם של עמיתי.
במשך זמן רב,
מנעתי מעצמי את ההנאה בענידת עגילי החישוק האהובים שלי
או שרשראות עם תליוני שמות בעבודה,
במחשבה שהם היו צעקניים מדי או לא אקדמיים או לא מקצועיים.
(צחוק)
תהיתי איך אנשים יגיבו לשיער הטבעי שלי,
או אם הם חשבו שאני יותר מתקבלת או פחות אותנטית כשיישרתי אותו.
וכל מי שאי פעם הרגיש מחוץ לייצוגים המקובלים
מבין שישנם אלמנטים בסיסיים רק לקיום היומיומי שלנו
שיכולים לעורר אי נוחות אצל אחרים.
אבל בגלל שאני דוחפת
את הייצוג היומיומי של נשים כפי שאנחנו,
הפסקתי להציג ייצוג לא אותנטי שלי או של העבודה שלי.
ועמדתי במבחן.
הנה אני מצביעה על עגילי החישוק שלי במשרד שלי --
(צחוק)
רק בחודש שעבר, הוזמנתי להיות הדוברת הראשית באירוע לציון חודש הקהילה הלטינית.
בשבוע של הפרזנטציה, הארגון הביע חששות.
הם כינו את המצגות שלי "אקטיביסטיות",
והם התכוונו לכך באופן שלילי.
(צחוק)
(מחיאות כפיים)
יומיים לפני הפרזנטציה,
הם ביקשו שלא אציג סרטון של שתי דקות בעד שיער טבעי,
כי "זה יכול ליצור מחסום לתהליך הלמידה
עבור חלק מהמשתתפים".
(צחוק)
השיר הזה, "שיער", נכתב ובוצע על ידי אליזבת' אסוואדו,
אמריקאית ממוצא דומיניקני, זוכת פרס הספר הלאומי של 2018,
והוא הופיע בתערוכה זוכת פרסים בסמית'סוניאן שאני אצרתי.
ביטלתי את ההרצאה,
והסברתי להם שהביקורת שלהם עלי ועל העבודה שלי גרמה לי לאי נוחות.
(מחיאות כפיים ותרועות)
פוליטיקה של מכובדות ונשיות אידאלית
משפיעים על איך אנחנו מציגים נשים
ואיזה נשים אנחנו בוחרים להציג.
והתצוגה הזאת היתה מוטה לכיוון המוצלח והיוצא דופן
ובעל המוניטין והנחשק,
דבר שמשמר את אי ההכללה המערכתית
וההדחקה של היומיומי, הרגיל והבלתי מיוצג
ובדרך כלל, הלא- לבן.
כאוצרת מוזיאון, אני מונעת לשנות את הנרטיב הזה.
אני חוקרת, אוספת ומתרגמת חפצים ודימויים בעלי משמעות.
סיליה קרוז, מלכת הסלסה --
(מחיאות כפיים)
כן -- היא משמעותית.
ואישה אפרו-לטינית.
הסמית'סוניאן אסף את התלבושות שלה, הנעליים שלה,
תמונת הדיוקן שלה, הבולים עם דיוקנה
והדימוי הזה...
שנעשה על ידי טוני פרלטה.
כשאספתי והצגתי את היצירה הזאת,
היה זה ניצחון לניגודיות סימבוליות.
גאווה בהצגת דיוקנה של לטינה בעלת עור כהה,
אישה שחורה,
ששיערה אסוף ברולים גדולים ליישור השיער,
אולי קריצה לסטנדרטים של יופי לבן.
אשה מעודנת, זוהרת, עונדת תכשיטי זהב גדולים.
שהיצירה הזאת הוצגה,
היא היתה אחת היצירות הכי פופולריות באינסטגרם,
ומבקרים סיפרו לי שהם התחברו לאלמנטים היומיומיים
של עורה השחום או הרולים בשיער או התכשיטים שלה.
האוספים שלנו כוללים את סיליה קרוז
ופורטרט נדיר של הארייט טאבמן הצעירה...
ביגוד איקוני של אופרה וינפרי הייחודית.
אבל מוזיאונים יכולים לשנות ממש
איך מאות מיליוני אנשים רואים נשים
ואיזה נשים הם רואים.
אז במקום תמיד להציג את הראשונה או המפורסמת
יש לנו אחריות להציג שבת רגילה בסלון יופי,
את האומנות שמאחורי העגילים האלה ...
(צחוק)
אחוות אחיות אופנתיות ...
(צחוק)
וגאווה תרבותית בכל גיל.
סיפורים של נשים רגילות
שהסיפורים שלהן הושמטו בידיעה מההיסטוריות הלאומיות והגלובליות.
ולפעמים במוזיאונים אתם יכולים לראות נשים מיוצגות באמצעות ביגוד
או פורטרטים או צילומים ...
אבל סיפורים בעלי השפעה, משני עולמות מנשים רגילות
יכולים גם להיות מיוצגים במושב הסירה הזה מאזמרלדס.
אזמרלדס, באקוודור, היתה קהילה מבודדת.
יערות הגשם העבים שלה הגנו על האוכלוסיה הילידית והאפריקאית
מהקולוניאליזם הספרדי.
ישנם דרכים לשם עכשיו,
אבל ישנם חלקים מסוימים בתוך האי שהגישה לשם היא עדיין בקאנו בלבד.
דבורה נזארנו שטה באותן תעלות אקוודוריות לעתים קרובות,
כך שהיה לה מושב סירה משל עצמה.
שלה היה מעוטר ברשת עכביש ועכביש,
שייצגו את אנאסי, דמות מהפולקלור המערב- אפריקאי.
דבורה גם ישבה על המושב הזה בביתה בזמן שסיפרה סיפורים לנכדה, חואן.
והריטואל הבלתי מוחשי הזה של אהבה
בצורה של סיפור סיפורים בין-דורי,
הוא נפוץ בקרב קהילות ברחבי התפוצה האפריקאית.
והפעולה היומיומית הזו שתלה בחואן רצון לאסוף ולשמר
מעל 50,000 תעודות הקשורות לתרבות האפרו-אינדיאנית.
ב2005, חואן גרסיה סלאזאר, נכדה של דבורה,
וכיום חוקר אפרו-אקוואדורי בעל שם עולמי,
הגיע לוושינגטון.
הוא נפגש עם לוני באנש, מנהלת המוזיאון בו אני עובדת,
ולקראת סוף השיחה ביניהם,
חואן שם את ידו בתוך התיק שלו ואמר, "אני רוצה לתת לך מתנה".
באותו היום, מושב הסירה הצנוע מעץ של דבורה נזראנו
הפך להיות החפץ הראשון שנתרם
למוזיאון הסמית'סוניאן הלאומי לתרבות והיסטוריה האפרו-אמריקאית.
הוא מוצג במוזיאון וכמעט חמישה מיליון איש ראו אותו
מכל רחבי העולם.
אני אמשיך לאסוף חפצים ממעצבי היסטוריה יוצאי דופן.
הסיפורים שלהם חשובים.
אבל מה שמניע אותי להגיע היום ובכל יום
היא השאיפה הפשוטה לכתוב את השמות שלנו בהיסטוריה,
להציג אותם באופן פומבי כדי שמיליונים יוכלו לראות
ולצעוד באור הקיים תמיד שהוא האישה.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)