Jedna od mojih omiljenih reči u okfordskom rečniku
engleskog jezika je "snollygoster".
Zato što zvuči tako dobro.
Značenje reči snoligoster je
neiskren političar.
Međutim, postojao je u 19. veku
urednik novina koji ju je definisao još bolje, rekavši:
"Snoligoster je osoba koja traži fotelju
bez obzira na stranku, ideologiju ili principe,
i koja, kada pobedi,
zadržava mesto pukom snagom
ogromnog ludog filozofiranja."
(Smeh)
Nemam pojma šta znači "talknophical".
Ima veze s rečima, pretpostavljam.
Ali je veoma važno da su reči u centru politike,
i svi političari znaju da moraju da kontrolišu jezik.
Na primer sve do 1771.
britanski parlament nije dozvoljavao novinama da prenesu
tačne reči koje su izgovorene u debatnoj sali.
I sve se svodilo na hrabrost
čoveka neobičnog imena, Bras Krozbi,
koji se suprotstavio Parlamentu.
I bio je bačen u tamnicu Londonske kule
i zatočen,
ali je bio dovoljno hrabar,
dovoljno hrabar da im se suprotstavi,
i na kraju, imao je toliku podršku građana Londona da je pobedio.
Nekoliko godina kasnije,
imamo prvu zabeleženu upotrebu fraze
"hrabar kao mesing (bras)".
Većina ljudi misli da se radi o metalu.
Ali to nije tačno.
Radi se o borcu za slobodu štampe.
Kako bih vam zaista pokazao
kako međusobno deluju reči i politika,
želim da vas odvedem natrag u SAD
nakon dobijanja nezavisnosti.
Morali su da se suoče sa pitanjem
kako zvati Džordža Vašingtona, njihovog vođu.
Nisu znali.
Kako zvati vođu republikanske države?
O ovome se dugo vodila debata u Kongresu.
I bilo je raznoraznih predloga u igri,
koji su mogli biti prihvaćeni.
Neki su želeli da ga zovu
Glavni magistrat Vašington,
a drugi, Njegovo visočanstvo Džordž Vašington,
a neki, Zaštitnik sloboda naroda SAD Vašington.
Nije tako zvučno.
Neki ljudi su prosto želeli da ga zovu kraljem.
Mislili su da se to pokazalo dobrim.
To čak nije bilo monarhijski,
mislili su da možete biti
izabrani za kralja na određeno vreme.
Da znate, moglo je da upali.
Svi su poludeli od dosade, zapravo,
jer je ova rasprava trajala tri nedelje.
Čitao sam dnevnik jednog jadnog senatora,
koji je sve vreme ponavljao: "Još uvek ista tema."
A razlog odlaganja i dosade je taj
da je Predstavnički dom bio protiv Senata.
Predstavnički dom nije želeo da Vašingtona
obuzme moć.
Nisu želeli da ga zovu kraljem
za slučaj da njemu ili njegovim naslednicima nešto padne napamet.
Te su hteli da mu daju najponizniju, najoskudniju,
najpatetičniju titulu koju su mogli da smisle.
I ta titula je bila "predsednik".
Predsednik. Nisu izmislili titulu, ona je već postojala,
ali je označavala nekog ko predsedava sastankom.
Nešto kao glavni sudija.
A nije ni imala veću grandioznost
od termina "glavni" ili "nadležni".
Postojali su retki predsednici malih kolonijalnih saveta
i delova vlasti, ali zapravo nije bila nikakva titula.
Zato se Senat pobunio protiv toga.
Rekli su: "To je smešno, ne možete ga zvati predsednikom!"
"Ovaj čovek treba da potpisuje sporazume i sastaje se stranim velikodostojnicima."
I ko će ga shvatiti ozbiljno
ako ima malu smešnu titulu
kao što je predsednik SAD?
Posle tronedeljne rasprave, na kraju
Senat nije popustio.
Umesto toga, pristali su da koriste titulu presednika, za sada,
ali su želeli da se zabeleži
da se ne slažu sa tim
iz dužnog poštovanja prema mišljenjima i običajima civilizovanih nacija,
bilo da su republike ili monarhije po uređenju,
čiji je običaj prihvatanje,
kroz kancelariju Glavnog magistrata, titule za poštovanje,
a ne prokleti predsednik,
i da u saradnji sa stranim državama,
visočanstvo naroda SAD
neće biti izloženo riziku zbog izgleda jednostavnosti,
tj. ne želimo da izgledamo kao prokleti čudaci.
Iz ovoga možete saznati tri zanimljive stvari.
Pre svega, i ovo mi je omiljeno,
je da, koliko sam bio u mogućnosti da saznam,
Senat nikada nije formalno prihvatio titulu predsednika.
Barak Obama, predsednik Obama, je tu na određeno vreme
čekajući da se Senat baci na posao.
Druga stvar koju možete naučite je da,
kada vlada kaže da je nešto privremena mera -
(Smeh)
još uvek možete čekati i posle 223 godine.
A treća stvar koju možete saznati,
i ovo mi je vrlo važno,
ovo je poenta s kojom želim da završim,
je da titula presednika Sjedinjenih Američkih Država
ne zvuči tako skromno ovih dana, zar ne?
Ima neke veze s nešto preko 5.000
nuklearnih bojnih glava koje ima na raspolaganju
i najvećom ekonomijom na svetu,
flotom dronova i sličnim stvarima.
Stvarnost i istorija su obogatili tu titulu grandioznošću.
Tako da je na kraju pobedio Senat.
Dobili su svoju titulu za poštovanje.
Takođe, druga briga Senata, pojava jednostavnosti,
pa, tada je bila jedinstvena.
A sada, znate li koliko nacija ima predsednika?
Sto četrdeset i sedam.
I sve to zato što žele da zvuče
kao čovek koji ima 5.000 nuklearnih bojnih glava, itd.
Dakle, na kraju je Senat pobedio,
a Predstavnički dom izgubio,
jer niko se neće osećati tako skromno
kada mu budu rekli da je sada
predsednik Sjedinjenih Američkih Država.
I to je važna lekcija koju danas možete naučiti,
i ona s kojom želim da vas ostavim.
Političari biraju reči i koriste ih da oblikuju stvarnost,
da kontrolišu stvarnost, ali u stvari,
stvarnost menja reči mnogo više
nego što reči mogu da promene stvarnost.
Hvala vam mnogo.