Kraften i ännu.
Jag hörde om en high school i Chicago
där studenterna var tvungna att klara ett visst antal kurser
för att kunna ta examen
och om de inte klarade en kurs så fick de betyget "Inte ännu".
Och jag tyckte att det var fantastiskt,
för om man blir underkänd så tänker man jag är värdelös, jag kommer ingenvart.
Men om du får betyget "Inte ännu"
så förstår du att du befinner dig i en inlärningskurva.
Det ger dig en väg mot framtiden.
"Inte ännu" skapade också en insikt om
en kritisk händelse tidigt i min karriär,
en riktig vändpunkt.
Jag ville se
hur barn hanterade utmaningar och svårigheter,
så jag gav tioåringar
problem som var något för svåra för dem.
Några av dem reagerade på ett chockerande positivt sätt.
De sa saker...
De sa saker som "Jag älskar en utmaning",
eller "Vet du, jag hoppades att det här skulle lära mig nya saker."
De förstod att deras förmågor kunde utvecklas.
De hade vad jag kallar: ett utvecklande tankesätt.
Men andra elever kände att det var tragiskt, katastrofalt.
Ur deras mer fixerade tankesätts perspektiv
hade deras intelligens blivit bedömd
och de hade misslyckats.
Istället för att frodas i kraften av ännu,
lät de sig gripas av nuets tyranni.
Så vad gör de härnäst?
Jag ska berätta vad de gör härnäst.
I en studie, så sa de att de antagligen skulle fuska nästa gång
istället för att studera mer om de misslyckades med ett prov.
I en annan studie, efter ett misslyckande,
så letade de efter någon som gjort sämre ifrån sig än dem själva
så att de kunde känna sig bättre.
Och i studie efter studie så sprang de ifrån svårigheter.
Forskare mätte
den elektroniska aktiviteten i hjärnan
medan eleverna tog sig an ett fel.
På vänstersidan ser ni studenter med fixerade tänkesätt.
Det är nästan ingen aktivitet alls.
De springer från felet.
De engagerar sig inte i det.
Men till höger ser vi studenter med det utvecklande tankesättet;
grundtanken att förmågor kan utvecklas.
De engagerar sig djupt.
Deras hjärnor brinner av ännu.
De engagerar sig djupt.
De bearbetar felet.
De lär sig av det, och de rättar till det.
Hur uppfostrar vi våra barn?
Uppfostrar vi dem för nu, istället för ännu?
Uppfostrar vi barn som är besatta av att få högsta betyg?
Uppfostrar vi barn som inte vet hur man drömmer stora drömmar?
Är deras största mål är att få nästa A
eller nästa provresultat?
Och bär de med sig det här behovet av konstant bekräftelse
in i sina framtida liv?
Kanske gör vi det...
Arbetsgivare kommer till mig och säger
att vi redan har uppfostrat en generation
av unga arbetare som inte kan ta sig igenom en dag
utan en utmärkelse.
Så vad kan vi göra?
Hur kan vi bygga broar till ännu?
Här är några saker vi kan göra:
För det första kan vi berömma klokt.
Vi kan låta bli att berömma intelligens och talang.
Det har misslyckats.
Gör inte det mer.
Men att berömma processen som barnen engagerar sig i:
deras ansträngning, deras strategier, deras fokus, deras uthållighet,
deras förbättring.
Det här processberömmet
skapar barn som är ihärdiga och tåliga.
Det finns fler sätt att belöna ännu.
Vi slog oss nyligen samman med spelforskare
från University of Washington
för att skapa ett räknespel online som belönade ännu.
I det här spelet belönades eleverna för ansträngning, strategi och framsteg.
Vanliga räknespel
belönar dig för att du ger rätt svar precis nu,
men det här spelet belönade processen.
Och vi fick mer ansträngning,
fler strategier
större engagemang över längre tid,
och större uthållighet vid riktigt, riktigt svåra problem.
Vi ser att redan orden ännu och inte ännu
ger barn större självförtroende,
ger dem en väg till framtiden som skapar större envishet.
Och...
vi kan faktiskt ändra elevernas tankesätt.
I en studie lärde vi dem
att varje gång de gick utanför sin bekvämlighetszon
för att lära sig något nytt och svårt
så skapade neuronerna i deras hjärnor nya, starkare kopplingar
och att de över tid kan bli smartare.
Se vad som hände: i den här studien
visade elever som inte fick lära sig ett utvecklande tänkesätt
fortsatt fallande betyg i den här svåra skolövergången,
medan de som fick den här lektionen visade en skarp återhämtning i betygen.
Vi har visat på det här nu, den här sortens förbättring,
med tusentals och åter tusentals barn, särskilt kämpande elever.
Så låt oss tala om jämlikhet.
I vårt land finns det grupper av studenter
som obotligt underpresterar,
till exempel, barn i innerstan,
eller barn i indianreservat.
De har gjort så dåligt ifrån sig så länge, att folk tror att det är oundvikligt.
Men när utbildare skapar utvecklande tankesätt i klassrum genomsyrade av ännu,
så händer jämlikhet.
Och här är bara några exempel.
På ett år lyckades en förskoleklass i Harlem, New York
ta sig in i den 95:e percentilen
på det nationella prestationsprovet.
Många av de barnen kunde inte hålla i en penna när de började lekskolan.
På ett år,
lyckades fjärdeklassare i South Bronx, som låg långt efter,
bli den bästa fjärdeklassen i hela staten New York
på statens matteprov.
På ett till ett och ett halvt år,
lyckades indianelever i en skola på ett reservat
ta sig från distriktets botten till toppen
och det distriktet inkluderar välbemedlade delar av Seattle.
Så indianbarnen slog Microsoft-barnen.
Det här hände därför att värdet av ansträngning
och svårigheter förändrades.
Tidigare fick ansträngning och svårigheter
dem att känna sig dumma, det fick dem att vilja ge upp.
men nu... Ansträngning och svårigheter -
det är när deras neuroner skapar nya kopplingar,
starkare kopplingar.
Det är då de blir smartare.
Jag fick nyligen ett brev från en 13-årig pojke.
Han skrev, "Kära professor Dweck,
Jag värdesätter att det du skriver baseras på pålitlig vetenskaplig forskning
och det är anledningen till att jag beslutade att praktisera dem.
Jag ansträngde mig mer i mitt skolarbete,
i min relation till min familj
och i min relation till andra barn i skolan,
och jag upplevde en stor förbättring på alla de områdena.
Jag inser nu att jag har slösat bort det mesta av mitt liv."
(Skratt)
Låt oss inte slösa bort fler liv,
för att när vi en gång känner till
att förmågor kan utvecklas så mycket
så blir det en grundläggande mänsklig rättighet för barn, alla barn,
att leva i miljöer som skapar den utvecklingen,
att leva i miljöer som är fyllda med ännu.
Tack.
(Applåder)