Én olyan technikaórákat tervezek
felső tagozatosoknak és gimnazistáknak,
melyeken elég szokatlan alapanyagokkal dolgozunk.
Az ihletet a mindennapi életem nehézségeiből merítem.
Példának okáért
egyszer szükségem lett volna egy jelmezre egy rajongói találkozóhoz,
de nem akartam sok pénzt áldozni rá,
így elkészítettem a sajátomat...
egy világító koronával és szoknyával.
(Nevetés)
Egy másik alkalommal
lesújtott, hogy a kedvenc mobiljátékomat,
a Flappy Birdöt,
kivették az alkalmazások közül.
(Nevetés)
Így azzal a dilemmával szembesültem,
hogy vagy soha többé nem frissítek, vagy soha többé nem játszom Flappy Birddel.
(Nevetés)
Mivel egyik lehetőség se tetszett,
azt tettem, ami a leglogikusabbnak tűnt számomra.
Elkészítettem a játék fizikai változatát,
amit így nem törölhetnek az alkalmazások közül.
(Nevetés)
(Zene)
(Pittyegés)
(Zene)
(Nevetés)
Néhány barátom is függője volt a játéknak,
így őket is meghívtam egy próbára.
(Videó) Barát: Ó!
(Nevetés)
(Videó) Barát: Mi a fene?
(Nevetés)
És azt mondták, pont olyan őrjítő volt, mint az eredeti játék.
(Nevetés)
Így hát feltöltöttem erről egy videót az internetre,
és ez meglepően gyorsan terjedt.
Pár nap alatt több mint kétmillióan nézték meg.
(Nevetés)
És a hozzászólások csak még érdekesebbé tették.
Sokan akarták maguk is megcsinálni,
vagy kérdezni tőlem, hogyan is készült.
Ez megerősítette a felvetésemet, miszerint egy kreatív projekttel
műszaki ismereteket adhatunk át az embereknek.
A videó által gyűjtött pénzből
lehetőségünk volt arra, hogy az osztályban minden diák
elkészítse a saját játékdobozát.
Bár nagy kihívást jelentett számukra,
sok új mérnöki és programozási elméletet tanultak meg.
És mindannyian lelkesen tanultak, hogy ők is befejezhessék a játékot.
(Nevetés)
Tehát még a Flappy Bird Box előtt
az az ötletem támadt, hogy kreatív mérnöki feladatokkal tanítanám a diákokat.
Amikor felső tagozatosokat tanítottam,
megkértük a tanulókat, hogy építsenek robotot egy sima technikakészletből.
Észrevettem, hogy sokan elég unottnak tűntek.
Aztán páran elkezdték papírdarabkákkal
díszíteni a robotokat.
Majd a többieknek is megtetszett az ötlet,
és ez felkeltette az érdeklődésüket a feladat iránt.
Így elkezdtem kreatívabb módokat keresni
a technológia oktatásához.
Rájöttem, hogy a legtöbb iskolai technikakészlet
egy kicsit ijesztőnek tűnik.
Mind műanyag darabokból áll, melyeket nem tudsz személyre szabni.
Ráadásul nagyon drágák -
egy készlet több száz dollár is lehet.
Ez persze a legtöbb iskolai költségvetésbe nem fér bele.
Mivel semmit nem találtam,
úgy döntöttem, magam készítek valamit.
Papírral és szövettel kezdtem.
Hiszen ezeket az anyagokat mind gyerekkorunk óta ismerjük.
Ráadásul elég olcsók is,
és bármelyik háztartásban fellelhetők.
Megterveztem egy órát,
ahol a diákok egy világító lényt készíthettek
szövetek és ragasztható műanyag szemek segítségével.
Mind segítettek egymásnak az órán,
nevetgéltek és a feladatról beszélgettek.
És legfőképp,
belevihették a saját kreativitásukat a projektbe.
Az ötlet sikerén felbuzdulva
folytattam a kreatív órák tervezését,
hogy próbára tegyem a diákjaimat.
Ezen kívül pedig elkezdtem ezeket a foglalkozásokat az iskolán kívül
más közösségbe is elvinni.
Ekkor valami nagyon érdekes történt.
Észrevettem, hogy nagyon különböző hátterű emberek
kezdtek eljárni a foglalkozásokra.
Különös volt,
hogy több nő és különböző kisebbségekhez tartozó személy jött, mint vártam.
Olyanok, akikre nem feltétlenül számítunk egy műszaki foglalkozáson.
Vessünk egy pillantást egy nagy műszaki cég 2016-os foglalkoztatási beszámolójára.
A nők csupán 19 százalékát teszik ki a műszaki munkát végző alkalmazottaknak.
Az alulreprezentált kisebbségeknél ez a szám csupán 4 százalék.
Ez a statisztika ismerősnek tűnhet,
ha láttunk már gimis informatikaklubot,
vagy egyetemi mérnökképzést.
Sok akadálya van annak,
hogy a műszaki területeken nem jellemző a sokszínűség.
Egyfajta megoldás lehet talán,
ha a tudománytárgyakat kreatív feladatokon keresztül oktatjuk.
Nem azt mondom, hogy ez mindent megoldhat,
de megismertetheti a technológiát olyanokkal,
akiket alapjában véve azért nem érdekelne,
mert az iskolában tanultak elkedvetlenítették őket.
Hogyan kezdünk neki a technológia szemlélésének megváltoztatásához?
A legtöbb diák szerint unalmas és barátságtalan,
így én mindig három fő vezérfonal mentén tervezem a feladatokat.
Az első kritérium az alacsony mérce,
vagyis hogy a feladatba könnyű legyen belevágni.
Nézzétek meg ezt az oktatóvideót.
Az első feladatban azt kértük a diákoktól,
hogy papíron készítsenek egy áramkört.
Amint láthatjuk, ezt hamar meg lehet tanulni,
és kezdőknek is elég könnyű feladat.
Az alacsony elvárás azt is jelenti, hogy megszabadulunk az anyagi gáttól,
ami megakadályozza a projektek befejezését.
Így a papír, a cellux, az égő és az elem használatával,
kevesebb mint egy dollár a kivitelezés költsége.
A második szabály a magas plafon.
Ez azt jelenti, hogy bőven van hely a fejlődésre,
és a diákok folyamatosan szembesülnek kihívásokkal.
Először talán csak egy világító kis figura jön létre,
de aztán szenzorok és mikrokontrollerek hozzáadásával
elkezdhetjük a környezettel való kapcsolatfelvételre a programozást.
(Nevetés)
És végül
a harmadik alapelv a személyre szabás.
Eszerint egy projekt bárki számára érdekessé válhat.
Ez a szép a mindennapi anyagok használatában;
papír és szövet esetén a személyre szabás nagyon könnyű.
Így még ha nem is tetszik a Flappy Bird,
elkészíthetjük a saját játékunkat.
(Videó) Diák: A mi játékunk Justin Bieberről szól,
aki túl gyorsan hajtott,
a cél pedig az, hogy segítsünk neki lerázni a rendőröket.
(Nevetés)
(Videó) Diák: Bár már kezd megváltozni,
így mi is a csapatának tagjai vagyunk.
(Nevetés)
Köszönöm.
(Taps)