Här är vi nu.
Jag är hemma, vilket många av er säkert också är.
Och vi har alla börjat förstå
hur vårt förhållande med oss själva,
med varandra
och platserna där vi lever
kan påverka vår identitetskänsla och målmedvetenhet.
Många saker har ändrats radikalt.
Nu mer än någonsin finns det en känsla av avstånd.
Men tänk om jag sa till dig
att du kunde hitta en väg från hjärtat till handen
för att hitta tillbaka igen
och att genom denna övning och genom att ta till dig den här idén
kan du ställa om din hjärna
så att du kan utforska den här nya verkligheten med glädje,
entusiasm, fantasi och hopp.
Och det enda som behövs är en enkel penna.
För att ta dig dit,
låt oss gå tillbaka till början.
Som ett barn uppvuxet i sydöstra London,
var jag en utomstående.
Jag är den äldsta av sex barn,
och alla mina syskon ser helt engelska ut:
blont hår, blåa ögon, jättesöta.
Och sen var det jag:
halvnigerisk, mörkhyad, med afrofrisyr.
Så vad händer när du ser annorlunda ut
och känner dig annorlunda
och på så många vis, börjar tänka olika
än alla och allting omkring dig?
Hur hittar man vägen ut från ett mörkt, rasistiskt, homofobiskt
och väldigt ensamt ställe?
Det är här som pennan kommer in.
Jag började rita.
Så som ni kan se, jag har den här pennan,
och den vet vart den är påväg.
Och jag har lärt mig mycket väl hur jag kan följa den.
Och den första saken jag gjorde var att jag följde den här linjen
och jag ritade ut mig själv från en kultur
som bara sa till mig vad jag inte kunde göra.
Jag litade på min penna,
och den ledde mig till Central Saint Martins
en mycket flott konstskola i London
där jag fick toppbetyget i min årsklass
Men jag insåg snabbt att det inte fanns plats för mig i London,
för att, tro det eller ej,
England är fortfarande ett land med en inrotad klassindelning.
Och som en ung, mörkhyad, gay kvinnlig artist från en arbetarklassfamilj
hade jag inte en chans.
Så jag lämnade London och flyttade till Japan,
där människor inte frågade mig var jag egentligen kommer ifrån.
Jag var bara ännu en gaijin,
vilket, ironiskt, betyder "utomstående".
Jag fördjupade mig i en kultur som hedrar både skapande och konst
där mänskor finslipar sin konst över generationer.
Det är en kultur som behärskar både tid och utrymme,
så att konstnärer verkligen har friheten att skapa.
Och vad jag upptäckte var ett ställe som jag inte var arg på.
Tokyo hade inte kränkt mig på något sätt.
Jag kunde inte längre skapa med ilska
eller utifrån smärta.
Jag måste modigt låta mig själv skapa på ett annat sätt.
Och vad jag insåg var att detta otroliga verktyg
överskred en linje på papper.
Jag hittade en sak
som förenade mitt huvud med mitt hjärta
och min hand med allt.
Jag kunde se världen på nya sätt.
Jag hittade samband i hörn
och lösningar på problem som jag inte ens visste att fanns.
Det var som om världen, med alla sina positiva och negativa utrymmen
nu kunde bli sedda.
Och bara genom att se den,
fanns det ingen rädsla längre.
Min penna var som en ficklampa,
och det okända var fortfarande ute där,
men det var inte skrämmande.
Efter att jag hade bott fem år i Japan och fokuserat på min konst
kände jag att jag behövde en ny utmaning.
Så jag for till New York,
för att det är vad en konstnär gör, eller hur?
Man flyttar till den största staden i världen som har förmågan
att få en att känna sig helt och hållet osynlig.
Det här är när jag verkligen började fråga mig själv
"Vem är du?"
Jag brukade vakna på morgonen, och innan jag började min dag,
brukade jag meditera om detta.
Och med denna frågan i åtanke,
fortsatte jag rita.
Jag följde linjen.
Jag lät den leda mig.
Processen av att lyfta en penna,
något som alla har tillgång till,
och ge mig själv lov att släppa taget
om alla tankar, all rädsla, osäkerhet -
vad som helst som kunde hindra mig
från att vara mig själv fullt ut -
det blev mitt sätt att uppleva frihet.
När jag kom fram till New York,
ville jag inte spela enligt konstvärldens regler.
Jag fortsatte min praktik som utomstående.
Jag fortsatte rita.
Nyfikenhet blev min pennas bläck,
och jag fortsatte dyka djupare.
med tiden började jag skapa ett modigt, självsäkert utrymme för mig själv,
ett utrymme som var bara mitt.
I början var det bara mitt sovrum.
Men det sovrummet hamnade i "The New York Times",
och plötsligt var jag sedd och känd
för världen jag hade skapat.
Sedan dess
har jag skapat och samarbetat med några av de mest unika konstnärer,
institutioner och ställen,
från skärmarna på Times Square,
till New York City Ballet för deras otroliga konstnärsserier,
där jag intervjuade flera dansare.
Deras historier och ord blev grunden
för över 30 teckningar och konstverk,
som tog över gångarnas väggar,
fönster och golv.
Under en lång tid,
ville jag skapa ett utrymme för kontemplation och poesi
Och 2019
fick jag chansen att göra just det,
från Trust of Governor's Island.
De gav mig den perfekta duken
i form av ett före detta militär kapell.
Beskåda "The May Room."
Med teckningar på utsidan inspirerade av öns historia
går du in, tar av dina skor,
och där finns en ritning på golvet i form av en labyrint
som tar dig tillbaka till dig.
Det är en inbjudan att bli lugn.
Och det här låter dig se fraserna på väggen.
"Må du vara vis."
"Må du sova djupt om nätterna."
"Må vi rädda träd."
"Må du," "må du," "må vi."
Och de här fraserna verkar stiga upp från dig
eller falla in i dig
Jag har låtit mina linjer bli som ett språk
ett språk som har vecklats ut ungefär som livet.
Och när det har funnits tystnad,
har jag sökt kontakt genom konversationer,
frågat frågor som tränger sig fram genom obekvämligheten.
Tecknandet har lärt mig att skapa mina egna regler.
Det har lärt mig att öppna mina ögon, inte bara för att se vad som finns,
men vad som kan bli till.
Och där det finns trasiga system,
kan vi skapa nya som faktiskt fungerar och är till nytta för allihopa,
istället för bara för några få.
Teckning har lärt mig att engagera mig i världen.
Och det som jag har insett via detta språk av linjer
är inte betydelsen av att bli sedd,
utan i stället gåvan att se vad vi ger andra
och hur sann frihet är förmågan att se.
Och betydelsen är icke ordagrann,
för att synen är bara ett sätt som vi kan se
Men vad jag menar är att uppleva världen i sin helhet,
kanske till och med mera under de mest utmanande stunderna
som den vi möter idag.
Jag heter Shantell Martin.
Jag tecknar.
Och jag ber dig att lyfta upp en penna
och se vart den tar dig.
(Musik)