Aici suntem...
Sunt acasă, ca mulți dintre voi, sunt sigură.
Am început cu toții să înțelegem cum relațiile cu noi înșine,
relațiile dintre noi și cu spațiile în care existăm
ne pot influența puternic identitatea și simțul de apartenență.
Atât de multe s-au schimbat dramatic.
Există o senzație a distanței, cum n-a mai fost până acum.
Dar dacă v-aș spune că puteți găsi o cale de la inimă la mână,
ca să vă reconectați din nou,
și prin acest obicei și îmbrațișând această cauză,
v-aș putea ajuta să vă recalibrați mintea
ca să puteți explora această realitate nouă
cu bucurie, entuziasm, imaginație și speranță?
Aveți nevoie doar de un simplu marker.
Ca să ajungeți acolo, haideți să mergem la începuturi.
Crescând într-o locuință socială în sud-estul Londrei, eram un străin.
Sunt cea mai mare din cei șase copii,
iar toții frații mei arată ca niște englezi:
păr blond, ochi albaștri, foarte draguți.
Apoi veneam și eu: jumătate nigeriană, ten închis, păr afro.
Ce se întâmplă când arăți diferit și te simți diferit,
și începi să gândești de multe ori diferit de oricine și orice te înconjoară?
Cum găsești ieșirea din locuri întunecate, rasiste, homofobe și singuratice?
Aici intervine markerul.
Am început să desenez.
După cum puteți vedea, am acest marker și el știe încotro se îndreaptă.
Iar eu am învățat foarte bine cum să-l urmez.
Și primul lucru pe care l-am făcut a fost să urmez această linie
și m-am desenat în afara unei culturi
care nu făcea decât să-mi spună ce nu puteam să fac.
M-am încrezut în markerul meu care m-a condus la Central Saint Martin's,
o școală de arte din Londra, foarte simandicoasă,
de unde am absolvit ca șefă de promoție.
Însă am realizat destul de repede că nu-mi găseam locul în Londra,
asta pentru că, deși poate c-o să vă fie greu să credeți,
Anglia este în continuare o țară care se bazează
și funcționează pe un sistem de clasă.
Ca tânără artistă de culoare, lesbiană, dintr-o familie din clasa muncitoare,
n-aveam nicio șansă.
Așa că am plecat din Londra și m-am mutat în Japonia,
unde n-am mai fost întrebată de unde vin.
Eram doar o altă „gaijin”, care, ironic, înseamnă „străin”.
Eram parte dintr-o cultură care onorează atât procesul, cât și rezultatul,
unde oamenii își perfecționează meșteșugul de-a lungul a generații.
Este o cultură care stăpânește atât timpul, cât și spațiul,
astfel încât artiștii să poată crea cu adevărat în libertate.
Iar ceea ce am descoperit a fost un loc pentru care nu simțeam mânie.
Tokyo nu-mi greșise cu nimic.
Nu mai puteam să creez cu mânie sau din durere.
A trebuit să-mi ofer curajul să creez dintr-un alt loc.
Ceea ce am descoperit a fost că această unealtă incredibilă
depășește o linie pe hârtie.
Am găsit acest lucru care mi-a conectat mintea cu inima și mâna cu totul din jur.
Puteam să văd lumea într-o lumină nouă.
Am găsit legături în colțuri
și soluții la probleme care nu știam că există.
E ca și cum lumea, cu toate spațiile ei pozitive și negative, devenea vizibilă.
Și doar văzând-o, n-a mai existat frică.
E ca și cum markerul meu era o lanternă,
iar necunoscutul era tot acolo, dar nu mai era înfricoșător.
După cinci ani trăiți în Japonia, concentrându-mă pe arta mea,
am simțit nevoia de o nouă provocare.
Așa că m-am mutat la New York,
pentru că asta faci ca artist, nu?
Te muți în cel mai tare oraș din lume
care te poate face să te simți complet și de-a dreptul invizibil.
Atunci am început să mă întreb cu adevărat:
„Cine ești?”
Mă trezeam dimineața și înainte să mă apuc de treabă, meditam la asta.
Cu această întrebare în minte, am continuat să desenez.
Am urmat linia.
Ea conducea.
Procesul de a ridica un marker, lucru la care toată lumea are acces,
faptul că-mi ofeream permisiunea de a lăsa în urmă toate gândurile,
toate fricile, nesiguranța - orice m-ar fi împiedicat să fiu eu însămi,
toate astea au devenit felul meu de a experimenta libertatea.
Când am ajuns la New York, n-am vrut să joc după regulile din lumea artei.
Mi-am continuat arta ca un străin.
Am continuat să desenez.
Curiozitatea s-a transformat în cerneala markerului meu
și am continuat să merg mai departe.
În timp, am început să creez un spațiu îndrazneț și încrezător
pentru mine însămi, un spațiu care era doar al meu.
La început, era doar dormitorul meu.
Dar acel dormitor a ajuns în „The New York Times”,
și deodată eram văzută și cunoscută pentru lumea pe care o creasem.
De atunci am creat și colaborat cu unii dintre cei mai unici artiști,
instituții și spații, de la ecranele din Times Square,
până la New York City Ballet la incredibilele lor interviuri cu artiști
în care am discutat cu o serie de dansatori.
Poveștile și cuvintele lor au devenit baza a peste 30 de desene și lucrări,
care au luat cu asalt ziduri de promenadă, ferestre și podele.
Pentru multă vreme dorisem să creez un spațiu al meditației și al poeziei.
Iar în 2019 am primit oportunitatea de a face exact acest lucru
de la administrația Insulei Governor.
Ei mi-au oferit pânza perfectă sub forma unei foste capele militare.
Vă prezint „The May Room”.
Cu desenele de la exterior inspirate din istoria insulei,
intri, te descalți, iar pe podea este un desen,
un labirint care te ajută să te regăsești.
Este o invitație la calm.
Și asta îți dă voie să vezi frazele de pe pereți.
„Fie ca tu să fii înțelept.”
„Fie ca tu să dormi liniștit la noapte.”
„Fie ca noi să salvăm copacii.”
„Fie ca tu”, „fie ca voi”, „fie ca noi”.
Aceste fraze par că se ridică din tine sau coboară în tine.
Am vrut ca liniile mele să devină mai mult un limbaj,
un limbaj care s-a desfășurat ca viața.
Acolo unde era liniște,
am căutat legături prin conversații,
punând întrebări la limita disconfortului.
Desenul m-a învățat să-mi creez propriile reguli.
M-a învățat să deschid ochii, să văd nu doar ce este, ci și ce ar putea fi.
Iar unde sistemul este defect,
putem crea unul nou care să funcționeze cu adevărat
și să aducă beneficii tuturor, nu doar unei mâini de aleși.
Desenul m-a învățat cum să mă conectez pe deplin cu lumea.
Ceea ce am realizat prin intermediul acestor linii
nu a fost importanța de a fi vizibil,
ci mai degrabă darul viziunii pe care îl oferim celor din jur
și faptul că adevărata libertate este abilitatea de a vedea.
Și nu mă refer la sensul propriu,
pentru că vederea e doar o modalitate prin care poți vedea.
Ceea ce vreau să exprim este să simțim lumea în totalitate,
și poate chiar mai mult în momentele pline de provocări,
ca cele la care asistăm astăzi.
Eu sunt Shantell Martin.
Desenez.
Și vă invit pe toți să luați un marker și să vedeți încotro vă îndreaptă.
(Muzică)