Dugo pre nego što je Dekart slavno izjavio "Mislim, dakle postojim,"
i još dugo posle toga,
slični naučnici i filozofi
uporno pokušavaju da odgonetnu zagonetku um-telo.
Da li je um neki zaseban, nematerijalni entitet koji upravlja mašinom od mesa?
Ili je samo naročito nedostižan deo našeg fizičkog tela,
kako može da prevede ulazne jedinice naših životinjskih čula
u neka naizgled nefizička iskustva koja nazivamo mislima?
Ali iako su odgovori predmet beskrajne debate,
novija istraživanja navode da deo problema leži u tome
kako formulišemo pitanja na prvom mestu,
pretpostavljajući razliku između čulne percepcije i ideja
koja možda i ne postoji.
Tradicionalni model naše mentalne funkcije
kaže da čula obezbeđuju zasebne podatke našem mozgu
koji se onda prevode u prikladne mentalne fenomene:
vizualne slike u drveće, audio doživljaje u pesmu ptica, i tako dalje.
Ali povremeno, srećemo ljude
čija se čula međusobno mešaju, omogućavajući im da čuju boje,
ili da osete ukus zvuka.
Do skoro, opšte poimanje ovog fenomena
zvanog sinestezija,
bilo je da postoji direktna veza između delova mozga
odgovornih za čulne podsticaje kao što je
sposobnost da se vidi žuta boja nakon što se čuje ravan b ton.
Ali novije studije su pokazale da se sinestezija
u stvari događa posredstvom našeg razumevanja
oblika, boja i zvukova koje naša čula shvataju.
Kako bi se ovi doživljaji ukrštenih čula dogodili,
ideje i koncepti viših nivoa koje naš um povezuje
sa čulnim ulaznim jedinicama moraju biti aktivirani.
Na primer, ovaj oblik može se protumačiti ili kao slovo "s" ili broj "5",
i sinestete povezuju svaki od njih sa različitim bojama ili zvukovima
na osnovu toga kako ih interpretiraju
bez obzira na to što vizuelni nadražaj ostaje identičan.
U drugoj studiji, sinesteti su stvorili nove asocijacije sa bojama
za nepoznata slova, nakon što su saznali šta slova predstavljaju.
Tako da, iz razloga što se zasniva na vezi između ideja i čula,
ova mentalna pojava koja je osnova sinestezije
poznata je kao ideastezija.
Sinestezija se dešava samo kod nekih ljudi,
iako bi mogla biti češća nego što se ranije verovalo.
Ali sama ideastezija je ključni deo naših života.
Skoro svi mi povezujemo crvenu boju sa toplotom, a plavu sa hladnoćom.
Mnogi bi se složili da su svetle boje, slova u kurzivu, i tanke linije
visokog tona,
dok su zemljane nijanse niskog tona.
I dok su mnoge od ovih asocijacija usvojene kroz izloženost kulturi,
neke su pronađene kod novorođenčadi i majmuna,
odakle sledi da se bar sa nekim od ovih asocijacija rađamo.
Kada su upitani da izaberu između dva moguća imena za ova dva oblika,
ljudi iz potpuno drugačijih kulturoloških i jezičkih pozadina,
u većini slučajeva složili su se da je "kiki" šiljata zvezda,
dok je "buba" okrugla grudvica,
oba zbog samih zvukova, i oblika naših usana
dok ih izgovaramo.
I ovo dovodi do još više asocijacija
unutar bogate semantičke mreže.
Kiki je opisan kao nervozan i pametan,
dok je buba doživljavan kao lenj i spor.
Sve ovo ukazuje na to da naša svakodnevna iskustva
boja, zvukova i drugih nadražaja ne stanuju na odvojenim čulnim ostrvima
već da su organizovana u mreže asocijacija
slične mreži jezika.
To nam omogućava da razumemo metafore
iako one nemaju logičkog smisla,
kao što je poređenje snega sa belim pokrivačem,
na osnovu zajedničkog osećaja mekoće i lakoće.
Ideastezija je možda presudna za umetnost,
koja se zasniva na sintezi konceptulanog i emocionalnog.
Kod velike umetnosti, ideja i osećaj međusobno se upotpunjuju,
bilo da li se tekst pesme savršeno uklapa sa melodijom,
tematski sadržaj slike
pojačan korišćenjem boja i pokreta četkice,
ili dobro osmišljen zaplet romana
prenesen perfektno izrađenim rečenicama.
Najvažnije, mreža asocijacija formirana ideastezijom
možda nije samo slična našoj jezičkoj mreži
već, u stvari, može biti njen sastavni deo.
Pre nego tradicionalni pogled,
gde naša čula prvo opažaju niz boja i oblika,
ili neke vibracije u vazduhu,
i naš um ih onda klasifikuje kao drvo ili sirenu,
ideastezija sugeriše da se ova dva procesa dešavaju simultano.
Naša čulna percepcija oblikovana je našim konceptualnim razumevanjem sveta.
I tako su povezani da jedan ne može da postoji bez drugog.
Ako je ovaj model koji ideastezija predlaže tačan,
može imati značajne implikacije na neke od najvećih
naučnih i filozofskih pitanja u vezi sa naukom o umu.
Bez već postojećeg koncepta sebe,
Dekart ne bi imao "ja" kojem bi pripisao mišljenje.
I bez već postojeće mreže međusobno povezanih i različitih koncepata,
naša čulna iskustva sveta bila bi nediferencirana masa
pre nego izolovani objekti koje zapravo razumemo.
Za nauku, zadatak je pronaći gde se ova mreža nalazi,
kako se formira i kako međusobno deluje sa eksternim nadražajima.
Za filozofiju, izazov je promisliti
šta ovaj novi model svesti znači za naše razumevanje sebe
i naše veze sa svetom koji nas okružuje.