Hogyan képzelünk el egy várost?
Amikor városokra gondolunk,
sokszor valahogy így képzeljük el őket.
De mi van akkor, ha az, amit látunk, csak egy része a valóságnak,
és a városban található egy másik város is.
A város ezen részét hívjuk általában nyomornegyednek,
gettónak, szegénynegyednek;
az itt lakó embereket pedig önkényes lakásfoglalóknak,
bűnözőknek, nincsteleneknek, koldusoknak, törvényen kívülieknek stb.
De valójában ők csak szegények,
akiknek nincs választásuk.
A szegénység ördögi körforgás.
Ha szegénynek születsz, akár három generációba is kerülhet,
mire kiszabadulsz.
Sokan belekényszerülnek ebbe a körforgásba, egyéb lehetőségek híján.
Az utcán élnek,
vonatvágányok mellett,
szemétlerakókban,
folyók mentén, mocsarakban
és más, számunkra elképzelhetetlen helyeken,
tiszta víz, WC és lakás nélkül.
Ezek a helyek nem ismeretlenek a számomra,
mivel hatéves koromtól kezdve elkísértem az apukámat, aki orvos,
Mumbai nyomornegyedeibe, amikor az ott élőket gyógyította.
Gyerekkoromban segítettem neki cipelni a gyógyszeres dobozait
iskola után.
Szerettem ezt csinálni.
Mivel változtatni szerettem volna az életkörülményeiken,
úgy döntöttem, építésznek tanulok.
De hamarosan rájöttem,
hogy az építészet esztétikai értékeit csak a gazdagok tudják kihasználni.
Tehát úgy döntöttem, várostervezéssel fogok foglalkozni,
és csatlakoztam egy civil szervezethez, amely a városi szegényeket segíti.
Olyan alapszolgáltatásokat biztosítottak nekik,
mint ivóvíz, lakhatás és tisztálkodás.
Tíz évet szántam az életemből arra, hogy kitanuljam ezt a szakmát,
aztán további öt évet arra, hogy elfelejtsem, amit megtanultam,
mivel rájöttem, hogy mindaz,
amit az építészetről, a dizájnról és a tervezésről tanultam,
irreális.
És itt fedeztem fel a döntési szabadság fontosságát.
Megszabadultam sok hagyományos sémától.
Most két, szegényekkel kapcsolatos tévhitről
szeretnék beszélni.
Az első tévhit az,
hogy a szegény emberek városba vándorlása probléma.
Az elvándorlás tényleg választás kérdése?
A mentorom, Sheela Patel
megkérte azokat, akik így gondolkoznak,
hogy kérdezzék meg a nagyapáikat, honnan származnak.
Lássuk, mit is csinálnak a városokba érkező szegények?
Hadd mondjak egy példát.
Ez itt a Mumbai Nemzetközi Repülőtér.
A kék színnel jelzett területeken illetéktelenül letelepedett emberek élnek.
Közel 75 000-en laknak itt.
Kik dolgoznak némán a hotelekben, éttermekben,
kétkezi munkásként, bébiszitterként, kisegítőként
és más végtelen számú munkakörben –
akikre szükségünk van ahhoz, hogy a városok akadálytalanul működjenek?
És hol laknak?
A legtöbb város esetében, nyomornegyedekben.
Gondoljuk ezt végig.
Tényleg azt akarjuk, hogy a szegények ne jöjjenek a városainkba?
Mi lenne, ha dönthetnének úgy is, hogy nem jönnek?
A második tévhit egy személyes tapasztalatomhoz kapcsolódik.
Arról az attitűdről van szó, hogy "mi, szakértők ezt jobban tudjuk".
Mi, szakértők szeretünk mások helyett döntést hozni,
különösen a szegények helyett.
Hadd meséljek el egy történetet.
Egy workshopon, amelynek célja az volt,
hogy a közeli nyomornegyedben élő családok számára tervezzünk 250 új házat,
a következő építőanyagokból válogattunk:
papírmasé, hagyományos és méhsejt-szerkezetű karton stb.,
egyszerűen azért, mert ezek olcsók voltak.
Volt egy másik ötlet is: használjunk szállítókonténert.
Azonnal beleegyeztünk,
mivel azt hittük, ez megfizethető, fenntartható, könnyen beilleszthető.
De a prezentáció közben
egy nő a nyomornegyedből felállt,
és szerényen megkérdezte az előadót,
hogy ő lakna-e ilyenben?
(Nevetés)
"És ha maga nem, akkor miért gondolja azt, hogy mi laknánk?"
Ez az élmeny is hozzásegített a sémák elhagyásához,
hiszen rájöttem, hogy a szegénység a fizetőképességet változtatja meg,
a vágyakat viszont nem.
A szegények egész életükben átmeneti építményekben éltek.
Megépítenek egy falat, aztán egy másikat.
Építkeznek téglából, bádogból,
használnak bambuszt, ponyvát, műanyagot,
kartont és megint bádogot,
majd ismét téglát és betont –
ahogyan mi is.
És ebben kényszerítjük rájuk a döntéseinket.
De jó-e, hogy így teszünk,
vagy jobb, ha szélesítjük a választási lehetőségeik körét?
Mi történne, ha választási lehetőséget adnánk nekik?
Ezek a nők egy lakótelep járdáin éltek Mumbaiban.
Folyamatosan kilakoltatták őket, és erre válaszul,
létrehoztak egy közösséget, Mahila Milan néven.
Nemcsak a kilakoltatásuk ellen küzdöttek a hatalmon lévőkkel,
de pénzt is spóroltak, és földet vettek.
Sőt megtervezték és segítettek megépíteni a saját házaikat.
Ezek a nők nem tudtak írni, akkor mégis hogyan vitték ezt véghez?
Szőnyegeket és a ruháikat használták, hogy megértsék a méreteket.
Egy indiai szári négy méter hosszú és másfél méter széles.
Ilyen hétköznapi tárgyakat használtak, hogy bemutassák, milyenek lesznek a házak.
Még három különböző lehetőséget is terveztek,
és meghívták az új lakókat, hogy nézzék meg.
(Nevetés)
Mindenkinek tetszett az, ahol volt galéria is,
mert így a ház két funkciót is ellátott egyszerre:
egyrészt nagyobb családok is alhattak benne,
másrészt lehetővé tette az otthoni munkavégzést,
például karkötőkészítést, ékszertervezést,
hímzést, termékek csomagolását stb.
Úgy döntöttek, hogy nem helyeznek el belül WC-t,
hanem kívülre teszik, a folyosóra azért,
mert így több volt bent a tér, és olcsóbb is volt.
A szakértők ilyen típusú megoldásra
sosem gondoltak volna.
Hagyományos tervezés mellett pl. ragaszkodtunk volna a benti WC-hez.
Ez csak pár egyszerűbb példa.
Hadd világítsak rá néhány nagyobb összefüggésre:
881 millió ember,
a Föld lakosságának kb. egyhatoda,
él nyomorban és illetéktelen letelepedési formákban.
A déli féltekén majdnem minden városnak városméretű nyomornegyede van:
pl. Kibera Nairobi-ban,
Dharavi Mumbai-ban,
Khayelitsha Dél-Afrikában – többek között.
Ezek eredetileg mind elhagyatott és megműveletlen területek voltak,
amelyekkel a városok nem foglalkoztak.
Ahogy nőttek a városok,
a szegények elkezdtek építkezni ezen területeken,
amelyek viszont így idővel elkezdtek felértékelődni.
Mostanra ezek a területek kedvelt ingatlanpiaci célpontok lettek,
amelyekből mindenki akar magának egy részt.
És hogy mit tesznek a városok és a vezetők az ott élőkkel?
Lerombolják a házakat, kilakoltatják a lakosokat,
és elkötöztetik őket a városaikból annak érdekében,
hogy új infrastruktúrát építsenek.
Többemeletes lakótömbökbe költöztetik őket,
amelyek a valóságban így néznek ki.
Ha ennyire sűrűn telepítik be az embereket,
akkor nem jutnak elég természetes fényhez és levegőhöz,
ami egészségtelen.
Vagyis egyrészt,
a szegények nem vehetnek részt a lakóházaik tervezésben,
ráadásul, a kivitelezés is rossz minőségű.
Másrészt, nem tudják,
hogyan intézzék lakásügyeiket,
mint a számlák rendezése, a könyvelés, lakószövetkezetek létrehozása.
Ez számukra nehéz feladat.
Amikor beköltöztetik őket egy ilyen típusú közösségbe,
előfordulhat, hogy pár éven belül ez lesz belőle,
mert az átállás nem egy döntés,
hanem folyamat.
Illetéktelen házakból törvényes otthonokba költözni folyamat.
Időbe telik nekik ezt feldolgozni és alkalmazkodni.
És amikor erre nem kapnak elegendő időt,
ez történik,
és attól tartok, a jövőben ebből ismét nyomornegyed lesz.
Mi lenne, ha ehelyett az tennénk,
amire a szegényeknek szükségük van,
ha ők is a város elismert tagjai lehetnének,
ha azokat a körzeteket fejlesztenénk, ahol élnek,
és biztosítanánk nekik az alapvető ellátásokat, ahogy itt is látható?
Mi történne, ha a városok és a kormányok együttműködnének,
ha az önkormányzatok tudomást vennének a szegényekről,
és közösen építenének számukra otthont?
Ez itt Mukuru,
egy nagy kiterjedésű, illegális település Nairobiban.
Afrika egyik legnagyobb ilyen telepe.
300 000 ember otthona,
2,6 km2 területen.
Hogy jobban értsük az arányokat,
képzeljük el, hogy Pittsburgh lakosságát
betuszkoljuk a New York-i Central Parkba.
Ez Mukuru.
Most vessünk egy pillantást arra,
hogy milyen körülmények között él a lakosság.
Ilyenek a házak közötti átjárók.
Hogy milyen is Mukuruban élni?
Csak röviden: 550 ember használ egy darab csapot,
és kilencszer fizet többet,
mint bárki más a városban,
csak azért,
mert nincs kiépített vízhálózat, és a vízért fizetni kell.
Sokan úgy érnek haza a munkából, hogy az otthonuk nem létezik többé,
vagy azért mert lerombolták,
vagy leégették.
Éppen ezért,
egy helyi lakószövetség, a Muungano úgy döntött,
hogy megpróbál tenni valamit ez ellen.
Négy év alatt
20 000 lakos segítségével gyűjtöttek adatokat,
feltérképezték a területet, és ebből vontak le következtetéseket.
A tervük nagyon egyszerű volt,
csak négy dolgot akartak elérni:
tiszta vizet, illemhelyeket,
járható utakat,
és a legfontosabb, hogy megakadályozhassák a kilakoltatásukat.
Ezt ismertették Nairobi önkormányzatával.
És a történelem során először
a város beleegyezett.
Nairobi önkormányzata és a kenyai kormány
Mukurut speciális fejlesztési területté nyilvánította,
ami azt jelentette, hogy a lakói is részt vehettek a tervezésében.
Az emberek tisztázhatták a számukra fontos szempontokat és feltételeket,
mivel a hagyományos településrendezési szempontok
nem működnek ezekben a közösségekben.
Nézzük, mit is jelent ez gyakorlatban.
Ezek itt az utak Mukuruban.
Az út mindkét oldala mentén házak vannak.
Ha a helyi buszjáratokat
hagyományos szempontok alapján akarnánk behozni,
a tervezőknek 25 méter széles, kényelmes utat kellett volna építeniük.
Így viszont a házak 25%-át le kellett volna bontani –
ez rengeteg ember.
Tehát ehelyett csak 12 méter széles utat terveztünk,
ami érintetlenül hagyta a házakat,
és a buszok is közel teljes értékű szolgáltatást tudtak nyújtani.
Nézzünk meg egy másik példát is: a nyilvános illemhelyeket.
A magas népsűrűségű területeken
nincs hely olyan WC-k beépítésére –
mint amilyeneket mi használunk.
Így két nyilvános vécét terveztük: egyet a nőknek, egyet a férfiaknak.
De képzeljük el azt a szituációt,
hogy a reggeli rohanás közepette a mosdókban,
amikor mindenki egyszerre szeretne könnyíteni magán,
50 ember áll a sorban,
és egy gyerek áll a felnőttek mögött,
vajon ki nyer?
A gyerekeknek végül a szabadban kell elvégezniük a dolgukat.
Pont ezért döntötték el a nők,
hogy külön mosdót terveznek a gyerekeknek.
Ki másnak juthatott volna eszébe ilyen jó ötlet?
A lényeg, hogy a szegények jobb döntéseket hoznak, mint mi,
ha engedjük nekik.
A saját igényeikhez mérten választanak.
Tehát a választás szabadsága a lényeg.
Viszont a hatalom szabja meg, ki dönthet.
Tehát arra van szükség, hogy a döntéshozók –
politikusok, vezetők, önkormányzatok,
építészek, tervezők, intézetek és kutatók –
és mi mind tiszteljük mások döntési szabadságát.
Ahelyett, hogy eldöntenénk, mi a jó másoknak vagy a szegényeknek,
fogadjuk el a döntéseiket, biztassuk őket önálló döntésre.
Hiszen úgy tudunk a jövőben jobb városokat építeni,
amelyek mindenki igényeit kielégítik,
ha úgy alakítjuk a városképet,
hogy figyelembe vesszük az ott élők döntéseit.
Köszönöm.
(Taps)