În diferite momente din ultimii 20 de ani,
am studiat două experiențe umane esențiale
care m-au învățat multe despre emoție
și care ar putea face posibilă o revoluție în psihiatrie.
Prima e cum experimentăm muzica.
A doua e cum experimentăm drogurile psihedelice
precum LSD și ciupercile halucinogene, sau psilocibina,
care e componentul activ din ciupercile halucinogene.
Probabil te întrebi ce au în comun cele două în afară de Woodstock.
La urma urmei, muzica nu e o substanță fizică.
Poate fi descrisă ca un set limitat de vibrații în aer
care pot fi detectate de ureche.
Iar muzica pare să aibă mai mult de-a face cu estetica
decât cu biologia sau chimia.
Drogurile psihedelice, pe de altă parte, sunt substanțe fizice.
Acestea sunt compuși chimici pe care îi poți ingera
și care interacționează direct cu chimia creierului
și produc o schimbare în percepția ta asupra lumii.
Schimbarea e temporară,
dar efectele acestei schimbări îți pot modifica cursul întregii vieți.
Dar să recunoaștem:
psihedelicele au potențialul
să declanșeze efecte neașteptate și potențial periculoase.
Deci, ce ar putea avea în comun aceste două lucruri complet diferite?
Am aflat că muzica și psihedelicele pot contribui la bunăstarea noastră
în moduri puternice și complemetare.
Muzica poate avea o influență directă asupra emoțiilor noastre,
cu efecte măsurabile în creier;
drogurile psihedelice, în circumstanțele potrivite
pot avea efecte terapeutice.
Aceste efecte se pot manifesta în tipare
pe care le putem studia și documenta cu tomografii.
Împreună, ancorate în finalitate, muzica și psihedelicele
pot avea un efect de vindecare și mai mare la pacienți.
Mai mult de-atât, aceste efecte se pot manifesta
prin vieți sănătoase și fericite și în personalități mai integrate.
Am început periplul beneficiilor muzicii pentru sănătatea mintală
cu mult înainte să intenționez să fac vreodată o astfel de călătorie.
Aproape jumătate din viața mea am fost muzician,
am cântat în orchestre comunitare, în teatre comunitare,
în trupe pentru nunți, o trupă de salsa-merengue.
Am fost membru al unei fanfare din Philadelphia timp de mulți ani.
Și în cea mai mare parte din anii mei de formare,
am fost toboșar într-o trupă de imitații Weezer-Nirvana
care s-a transformat într-o trupă de hardcore punk.
(Râsete)
Așa e.
Toboșar într-o formație punk.
Dar abia după ce mi-am început cariera în psihologie și neuroștiințe,
am început să apreciez complexitatea și profunzimea speciei noastre,
atât implicit, cât și explicit,
ne folosim de muzică pentru a ne pune în ordine emoțiile
și pentru a ne vindeca.
Iar pe unii dintre noi, muzica ne ajută să mergem înainte.
Pentru alții, muzica nu e nici pe departe suficientă.
Pentru mine, a condus la câteva întrebări fascinante.
Am început să utilizez muzica drept unealtă de studiu
a memoriei și a emoției în creier.
Primul meu studiu științific s-a bazat pe nostalgia creată de muzică.
Nostalgia e un sentiment bogat și amar
strâns legat de amintirile noastre autobiografice.
Putem să ne întâlnim cu nostalgia în locuri neașteptate.
Poate ai avut și tu experiența de a conduce pe șosea,
ascultând radioul sau muzica ta favorită,
și auzi o melodie pe care nu ai auzit-o de mult,
și această melodie te teleportează în trecut,
te aruncă în această amintire captivantă,
ceva la care nu te-ai gândit de-o veșnicie,
dar foarte importantă pentru tine,
poate ziua nunții sau balul de absolvire,
nașterea primului tău copil,
sau moartea unei persoane iubite.
Muzica poate servi drept un indiciu contextual puternic
pentru amintirile profund semnificative și vii ca acestea.
Nostalgia, într-un sens, e adânc țesută în propriul sens de sine.
Cine suntem în sinele nostru cel mai autentic?
Conectându-ne cu propriile istorii emoționale,
nostalgia ne poate ajuta să prevenim tristețea, singurătatea,
amenințarea existențială și chiar iminența morții
din orizontul apropiat al vieții noastre cu cât îmbătrânim.
Ca să înțeleg mai bine cum muzica poate accesa nostalgia
și ce se întâmplă în creier,
am început să lucrez cu modele computaționale ale cogniției muzicale.
Am interogat activitatea creierului cu ajutorul acestor modele
care a fost înregistrată în timp ce oamenii ascultau
muzică nostalgică și muzică non-nostalgică.
Și, mai important, cel puțin pentru cei pasionați de creier ca și mine,
am aflat că nostalgia a fost capabilă să activeze
diferite regiuni ale creierului
implicate în forme diferite în multe procese cognitive.
În timp ce muzica non-nostalgică putea să activeze regiuni ale creierului
precum girusul lui Heschl, implicat în prelucrarea auditivă primară,
sau aria lui Broca,
care e implicată în prelucrarea gramaticii sau a sintaxei
nu doar în limbă, ci și în muzică,
nostalgia a reușit să activeze aceste regiuni ale creierului și nu numai.
Regiuni precum „substantia nigra” implicată în prelucrarea recompensei
sau insula anterioara implicată în experiența viscerală a emoției
sau regiunile creierului din girusul frontal inferior
care sunt implicate în amintirile autobiografice.
Nostalgia a reușit să activeze o varietate de regiuni ale creierului
în regiunile prefrontale, frontale, cingulare, insulare,
parietale, occipitale și subcorticale
care se extind pe aproape toate facultățile noastre cognitive.
Asta explică de ce nostalgia poate avea un astfel de impact asupra noastră.
Dar oricât de puternic e acest moment,
alinarea creată prin intermediul muzicii nostalgice se evaporă în cele din urmă.
Nostalgia e mai mult un plasture,
mai puțin un antibiotic
și e departe de a fi o intervenție chirurgicală pentru sănătatea emoțională.
Muzica poate atrage nostalgia,
iar muzica și nostalgia pot să ne mângâie sentimentele,
dar cum facem ca aceste sentimente să dăinuie?
După studii asupra creierului nostalgic,
m-am alăturat echipei de la Universitatea Johns Hopkins
care studia efectul psihedelicelor
și am învățat repede cât de mult poate o melodie să influențeze o persoană
în timpul unei experiențe psihedelice.
Am fost uimit anterior de dificultatea de a prezice exact
ce stimul muzical ar putea evoca un anume răspuns într-un individ.
O melodie ce evocă nostalgie unei persoane,
ar putea să evoce dezinteres sau dezgust altei persoane.
Am început să învăț cât de profund poate să-i influențeze muzica pe oameni
în timpul experiențelor psihedelice.
De la sfârșitul anilor '50,
valoarea utilizării muzicii pentru a ajuta oamenii
să conducă aceste experiențe psihedelice a fost clară.
Am continuat această tradiție în cercetările moderne,
cerând voluntarilor să asculte muzică
în timpul unui curs de terapie psihedelică,
și în ciuda faptului că cei mai mulți
au fost indiferenți față de muzică înainte de terapie,
după terapie, voluntarii ne implorau să le oferim lista de melodii.
Și unii dintre ei au declarat că s-au întors la melodiile
ce au avut un impact major asupra lor în timpul experienței psihedelice
săptămâni, luni sau chiar ani după experiență.
Cumva aceste melodii se pot transforma în pietre de încercare
care pot reaprinde cele mai puternice, profunde și importante experiențe
pe care oamenii le-au avut în timpul experiențelor psihedelice.
Bineînțeles că a trebuit să știu ce se petrece.
Am început să implementez mulțimea de chestionare,
experimentele concepute atent și mașinăria mea sofisticată de IRM
încercând să determin ce se poate întâmpla în timpul acestor experiențe
care să explice profunzimea impactului pe care oamenii îl experimentează.
La un nivel psihologic fundamental,
alături de colegii mei am aflat că LSD-ul poate intensifica emoțiile pozitive.
care sunt întâlnite doar când ascultăm muzică.
Acest lucru poate fi relevant pentru personale sănătoase,
dar și pentru cei care suferă de tulburări de dispoziție sau abuz de substanțe.
Dar ce se întâmplă în creier?
Adineaori, am aflat că întregul creier ascultă muzica nostalgică.
Aplicând modele computaționale ale cogniției muzicii
pentru a examina activitatea creierului
înregistrată în timpul audiției sub efectele LSD-ului,
am aflat că întregul creier ascultă muzica,
iar psihedelicele amplificau starea.
Unde nostalgia ar fi putut să activeze
regiuni din creier implicate în limbă, memorie și emoție,
psihedelicele activau aceste regiuni cel puțin de două ori mai puternic.
Regiuni ale creierului precum talamusul,
implicat în evaluarea fundamentală senzorială sau cortexul prefrontal medial,
și cortexului posterior cingular, implicat în memorie, emoție, reprezentări.
Aceste regiuni ale creierului au fost activate
de patru ori mai puternic în timpul efectelor LSD-ului decât în afara lor.
Psihedelicele pot să crească aceste efecte de până la 11 ori.
Informația senzorială e mult mai abundentă în creier;
emoțiile, amintirile și imaginile mintale sunt supraîncărcate,
iar activarea puternică la scară mare
a unei game variate de regiuni din creier în timpul acestor experiențe
e cheia esențială pentru deblocarea schimbării,
lucru care diferențiază aceste experiențe de celelalte.
Iar efectele pot fi durabile.
Într-un studiu al unor persoane sănătoase,
am demonstrat că o singură doză de psilocibină
ar putea reduce afectele negative la voluntari cel puțin o săptămână
după psilocibină și să mărească afectul pozitiv
pentru cel puțin o lună după o singură doză mare de psilocibină.
Scăderea în afectul negativ
pe care îl observăm după administrarea psilocibinei
a fost însoțită de o scădere o săptămână după psilocibină
în răspunsul regiunii primitive din creier numită amigdală
la stimuli emoționali.
Într-un studiu separat la pacienții cu tulburare depresivă majoră,
am observat nu doar o scădere substanțială în severitatea depresiei
în majoritatea pacienților după două doze de psilocibină,
dar și o scădere în răspunsul amigdalei la un stimul negativ afectiv,
în special o săptămână după psilocibină.
Această scădere în răspunsul amigdalei
a fost asociată cu o scădere puternică în severitatea depresiei
pentru cel puțin trei luni după administrarea psilocibinei,
dar sincer, încă numărăm.
Deci, până la urmă, ce înseamnă toate astea?
Înseamnă că muzica și psihedelicele ar putea
să modifice întregul creier pentru o anumită perioadă de timp
și poate duce la o schimbare în circuitele nervoase
care poate au fost blocate în tiparele prejudecăților emoționale negative.
Asta ar putea să le ofere oamenilor o perioadă de eliberare
din ghearele emoțiilor negative.
Și poate e suficient să oferi cuiva acces la noi perspective
asupra propriei identități și vieți
și să începi călătoria spre vindecare după mulți ani de depresie.
Aceste droguri sunt la începutul cercetărilor,
dar acum sunt cercetate pentru o gamă largă de indicații medicale.
Există dovezi în continuă creștere
că psihedelicele pot fi eficiente în tratarea tulburărilor de dispoziție
ca tulburarea depresivă majoră, depresia rezistentă la tratament,
depresia și anxietatea care însoțesc un cancer în stadiu terminal.
Există și dovezi care susțin că psihedelicele pot fi eficiente
în tratarea unei varietăți de tulburări legate de consumul de substanțe,
inclusiv fumatul, alcoolul și consumul de cocaină.
Studii suplimentare fie sunt în curs de planificare,
fie sunt deja în curs de desfășurare pentru a determina dacă psihedelicele
sunt eficiente în tratarea unei game și mai largi de tulburări refractare
precum: TOC, TSPT, consumul de opioide și anorexia.
În acest punct ar fi bine să facem un pas înapoi
și să spunem: „Sunt psihedelicele un remediu universal?”
Și dacă e așa, ar trebui să fim sceptici pe bună dreptate.
De ce ar trebui să ne așteptăm ca o familie atât de mică de compuși
să fie atât de eficientă în tratarea unei game variate de tulburări?
Iată un punct de vedere pe care l-am putea lua în considerare.
Unele dintre tulburări împărtășesc o caracteristică.
La un anumit nivel,
tulburările de dispoziție și tulburările consumului de substanțe
includ un afect negativ și o deconectare de la cel mai autentic sine.
Psihedelicele pot să distrugă acest tipar.
Psihedelicele și muzica sunt grozave împreună
și reușesc să influențeze procese neurale și psihologice ca afectul negativ
care contribuie la apariția a multiplelor tulburări.
Poate că aceste procese transdiagnostice sunt necesare pentru ajuta oamenii
să își dezvolte resursele necesare pentru a se recupera
din anii de depresie și abuz de substanțe.
Se spune că nu primești o a doua șansă pentru a face o bună impresie
și poate e adevărat în cazul substanțelor psihedelice.
Până la urmă, nu contează cât de multă informație apare
pentru un potențial efect terapeutic al acestor droguri,
mai există persoane care sunt blocate în această stigmă din anii '60-'70:
mituri despre dependența puternică de aceste droguri
sau mituri de anomalii genetice
sau defecte congenitale după expunerea la aceste droguri
sau teama că oamenii își vor pierde mințile și vor înnebuni
sau cel mai răspândit e sentimentul că aceste efecte sunt reale
și că acești compuși au efect de fiecare dată.
Cred că e timpul să ne schimbăm mentalitatea în această privință.
Nimeni nu ar trebui să se aștepte
ca psihedelicele să funcționeze pentru toată lumea.
Nimeni nu ar trebui să se aștepte
ca psihedelicele să funcționeze pentru orice.
Sunt compuși puternici care trebuie administrați
în circumstanțe controlate atent.
Și există, aproape sigur, oameni în această lume
pentru care psihedelicele sunt incredibil de periculoase.
Dar...
Antibioticele, administrate persoanei greșite în condițiile greșite
pot fi incredibil de periculoase, dacă nu mai rău.
Dar administrate persoanelor potrivite în condițiile potrivite,
antibioticele pot salva vieți.
Administrate persoanelor potrivite în condițiile potrivite,
drogurile psihedelice pot salva vieți.
Poate părea uneori că e imposibil
să ne vindecăm inimile și mințile și să creștem,
dar cred că toți avem în interiorul nostru resursele să facem asta.
Provocarea e deseori identificarea și conectarea cu aceste resurse,
și poate psihedelicele și muzica pot ajuta oamenii să facă asta.
Împreună psihedelicele și muzica sunt capabile
să ne deschidă mințile spre schimbare și să direcționeze această schimbare,
să ne reconecteze cu sinele autentic
și să ne permită accesul la lucrurile
care ne permit să avem un rol în această lume
și să ne reconectăm cu cel mai autentic sine.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)