(Sârbă) Vă mulţumesc.
Mă numesc Nick Vujičić,
m-am născut în Australia în 1982,
m-am mutat de acolo în California în 2006.
Povestea vieţii mele,
– mă bucur că oamenii o cunosc într-o oarecare măsură –
fie din filmuleţe de pe Youtube
sau din pozele cu un tip fără membre și cu zâmbetul pe buze.
Oamenii mă întreabă ce mi s-a întâmplat
şi cum am depăşit greutăţile.
Titlul mesajului pe care-l transmit e: „Transformă zidurile în uşi”.
Când vorbesc corporaţiilor,
îmi place să folosesc expresia „transformă obstacolele în oportunităţi”.
Da, știu foarte bine...
Şi vă spun spun și vouă:
știu că există miliarde de oameni flămânzi pe lume.
Ştiu că anul ăsta, 1 milion de oameni se vor sinucide.
Adică 1 la fiecare 40 de secunde.
Ştiu că azi în lume există 120 milioane de sclavi,
am cunoscut sclavi sexuali,
dar şi afaceriști care și-au croit drum spre vârful piramidei,
am întâlnit miliardari, bancheri, dar şi orfani.
Toţi căutăm ceva.
Toţi vrem speranţă.
Speranţa nu o ai doar pentru că te-ai născut cu ea.
Nu, suntem născuţi cu durere.
Suntem născuţi să răzbim prin greutăţi.
În viaţă, părinţii mereu m-au învăţat că deşi nu ştim de ce m-am născut aşa,
putem alege.
Putem alege să fim furioşi pentru ce nu avem
sau recunoscători pentru ce avem.
Puterea acestei alegeri a fost primul lucru
pe care a trebuit să-l conştientizez ca să pot decide pentru mine,
mai ales în primii ani de şcoală.
Mulţi copii veneau la mine şi mă tachinau.
Am ținut discursuri la cinci congrese,
m-am întâlnit cu șapte preşedinţi din întreaga lume.
Cea mai mare audienţă a fost de 110.000 de persoane.
Am primit 30.000 de invitaţii de a vorbi în public.
Aşa că, oriunde merg, vorbesc despre valoarea vieţii,
rostesc mesaje anti-intimidare în şcoli, în diferite ţări.
Cel mai important lucru e iubirea.
Când simţim că nu suntem destul de iubiţi şi că nu avem destulă speranţă,
începem să pierdem din puterea de a trăi.
În copilărie aveam în faţă un zid uriaş.
Eram înconjurat de patru ziduri şi tavanul oportunităţilor era foarte jos.
M-am eliberat în foarte multe moduri, dar mai ales supravieţuind zi de zi,
alături de părinţii care mă iubeau şi mă încurajau,
care-mi spuneau că sunt frumos aşa cum sunt
şi să nu-mi pese de ce spun ceilalţi.
De fapt, am fost primul copil cu dizabilităţi
integrat în învățământul de masă din Australia
şi în 1990 am primit premiul „Young Citizen of the Year”.
Lumea e un loc dureros care are nevoie de speranţă,
iar lumea are nevoie de iubire.
Fără speranţă ne întrebăm: „De ce suntem aici?”
Sentimentul de a fi defect.
Iată-l pe-al meu.
Nici azi n-am mâini şi nici picioare, dar totul e diferit.
Totul.
Căutam speranţa şi fericirea şi mulţi ani n-am găsit-o.
Dacă pe de o parte există speranţa,
atunci adevărul mă încurajează să-mi împlinesc potențialul.
Însă pe de altă parte, există neadevărurile de zi cu zi,
care ne răsar în minte, rostite de cei care ne descurajează.
Șiți acele persoane din viaţa voastră care indiferent de cât de bine ți-a mers,
te fac să te întristezi?
Sau indiferent de cât de rău ţi-a mers în acea zi,
te fac să te simţi şi mai prost?
Ştiţi la ce mă refer?
Gândiţi-vă la trei dintre cele mai mari descurajări din viaţa voastră.
Nu ele v-au descurajat.
Voi v-aţi descurajat.
Îmi ia trei secunde să vă spun ceva descurajator,
dar voi s-ar putea să nu uitaţi niciodată ce v-am spus.
Am întâlnit atâtea femei între 40 și 50 de ani
care încă-şi amintesc lucruri spuse de taţii lor,
lucruri pe care și-ar fi dorit să nu le fi auzit niciodată.
Cuvintele au o forţă extraordinară.
Le auziţi, iar mintea voastră începe să crească cu acele minciuni.
„Nick, nu eşti destul de bun, las-o baltă. Nu vei obține niciodată o slujbă.”
„N-o să te căsătoreşti. Nici măcar n-o poţi ţine de mână.”
„Ce fel de tată vei fi dacă n-o să-ţi poţi lua copiii în braţe când plâng?”
Eşti singur.
Da, părinţii te îmbrăţişează, dar îmbrăţişările lor nu te pot vindeca.
Renunţă. Pur şi simplu, renunţă. Renunţă. Renunţă.
La 8 ani mă gândeam că ar trebui să mă sinucid.
De ce?
Pentru că nu aveam speranţă.
Aşa credeam: că n-am nicio speranţă.
Azi vedeţi că aveam la ce spera.
Care-i cuvântul pentru a crede în ce nu vezi?
Credinţă.
Cuvintele au o greutate mare. Îmbrăţişările cântăresc și mai mult,
dar când nici ele nu ajută, atunci intervine credinţa.
Pentru mine, cuvintele şi îmbrăţişările n-au fost de ajuns, dar n-aveam credinţă.
Am încercat să renunţ.
La 10 ani, am încercat să mă înec în apă de 15 cm, acasă.
I-am spus tatei c-am vrut să mă relaxez, când, de fapt, voiam să-mi curm viaţa.
Îmi ajunsese. (Sârbă) : Îmi ajunsese.
Primele două dăţi m-am rostogolit.
Voiam să ştiu cât pot să-mi ţin respiraţia.
A treia oară, cu gândul că vreau să-mi curm viaţa,
din cauza înjosirilor,
pentru că urma să fiu o povară pentru ai mei
şi pentru că nu aveam niciun ţel.
Mi-am dat seama că dacă voi reuşi să mă sinucid,
povara pentru ai mei ar fi şi mai mare.
Exista ceva şi mai lipsit de speranţă şi mai împovărător
decât un copil fără membre.
Ce anume? Un copil fără membre care renunţă.
Când mi i-am imaginat pe ai mei şi pe fratele meu plângând la mormânt,
dacă aveam s-o fac, gândul ăsta m-a salvat.
Dacă ai mei nu mi-ar fi spus că-s frumos aşa cum sunt,
dacă nu mi-ar fi spus că sunt special şi că sunt iubit,
azi n-aş fi aici.
Aşa că încurajez pe toţi părinţii
care se luptă din răsputeri să-şi încurajeze adolescenţii
mai ales în Occident, unde mulţi pun plăcuţe cu „Nu deranjaţi” pe uşă.
Discuţiile dintre părinţi şi adolescenţi oriunde în lume decurg cam aşa:
– Cum a fost la şcoală? – Bine. – Ce-ai învăţat? – Nimic.
– Ţi-ai făcut temele? – Nu. Şi cam asta-i toată conversaţia zilnică.
Când încerci să spui copiilor tăi că sunt frumoşi, îţi răspund:
„Sigur că-s frumos, doar sunt al tău, a ta, sigur că spui asta.”
Dar au dreptate.
Fiecare fiinţă pe lume are valoare
şi ea nu ţine de cum arăt sau de ce slujbă am
sau de unde sunt, unde m-am născut, câţi bani am... toate astea-s nimicuri.
Atâţia adolescenţi se tachinează pentru cum arată,
şi eu le spun: „Crezi că-s destul de interesant ca să-ţi fiu prieten?”
Ei: „O da, clar!”
„Bine dar n-am nici mâini, nici picioare.” „Nu contează.”
„Chiar nu contează că n-am mâini şi picioare?”
Ei zic că nu.
„Bine, dar dacă nu contează,
atunci de ce ne rănim cu cuvinte, dacă chiar nu contează?”
De ce când ne uităm în oglindă vedem „urât” în loc de „valoros”?
Ce vă doriţi, de fapt?
Dacă v-aş da 1 miliard de dolari, aţi fi fericiţi?
Dacă voi mi-aţi da 1 miliard de dolari, aş fi foarte fericit?
Dar dacă mama moare la noapte, sunt fericit? Nu.
Cu toţi banii din lume, n-aş fi fericit.
Pentru că banii nu vindecă sufletul.
Atâţia adolescenţi caută dragostea pentru că ea vindecă sufletul,
dragostea îi completează.
Dar sexul înainte de căsătorie? Eu m-am căsătorit virgin.
Da, am o soţie superbă, care-i însărcinată cu primul copil.
Şi n-am nevoie de mâini ca s-o ţin de mână.
Vreau doar s-o ţin de suflet.
Ştiţi cum o să-mi îmbrăţişez copilul?
Uimitor de mulţi copii vin la mine
şi-şi pun mâinile la spate şi mă îmbrăţişează cu gâturile.
Mi-am dat seama că în viaţă,
chiar cele mai grele momente pot fi transformate în bune.
Ba mai mult.
Mulţi adolescenţi caută dragostea şi vor face asta şi aia
şi vor face sex înainte de căsătorie.
Pentru mine, sexul în afara căsătoriei e ca un ceas Gucci de 5$.
Sexul în timpul căsătoriei, să faci dragoste cu cineva care te iubeşte
şi care ţi-e dedicat pe viaţă,
cu cineva care va fi mama sau tatăl copiilor tăi, asta e dragoste.
Poţi să te culci cu oricât de mulţi doreşti,
dar nu vei şti niciodată dacă te iubesc cu adevărat.
Dragostea e un angajament pe viaţă. În viaţă faci alegeri.
Şi cauţi. Voi ce căutaţi?
Dacă pot să mă îmbăt, de ce nu? O viaţă am.
Dacă asta crezi, foarte bine.
Dar eu sunt mai lacom. Nu vreau să trăiesc 90 de ani.
Vreau să trăiesc miliarde de ani.
Ştiu că alegerile pe care le fac zilnic îmi afectează viaţa,
o afectează pe-a altora şi-mi afectează existenţa eternă.
Trebuie să afli cine eşti şi de ce eşti aici.
William Barkley spunea că cele mai importante două zile din viaţa ta
sunt ziua în care te naşti şi cea în care afli de ce te-ai născut.
Aşadar: „Oh, eşti urât.”
Nu. Sunt frumos aşa cum sunt şi dacă nu crezi asta despre tine...
Atâtea fete au prieteni care le abuzează emoţional
pentru că „Dacă ne despărțim, pe mine cine o să mă mai vrea?”
Vedeţi? Toţi vrem să fim iubiţi.
De asta facem ce facem, câteodată.
Vrei să aparţii grupului: „o să înjur şi o să fiu cool”,
despre asta-i vorba:
„vreau să arăt ca ea, de-aş fi mai înalt, mai scund, mai deştept, mai cunoscut...”
orice îţi doreşti, nu e niciodată de ajuns...
până când afli adevărul: sunt minunat,
am fost creat conform destinului meu şi viaţa mea are un scop mai măreţ.
Nu degeaba sunt aici.
Da, n-am avut parte de un miracol.
Da, cred în Dumnezeu care face minuni şi am o pereche de pantofi în dulap.
De ce?
Pentru că am văzut orbi care pot vedea şi surzi care pot auzi.
Puteţi să nu mă credeţi. Am filmat astea.
Dar mi-am dat seama de ceva:
dacă Dumnezeu nu-mi schimbă circumstanţele,
îmi va face viaţa miracol pentru alţii.
Chiar dacă n-ai parte de un miracol, poţi fi miracol pentru alţii.
O să închei cu o poveste frumoasă.
Eram în sudul Californiei –
am două organizaţii: una non-profit şi una pentru profit.
Între 2007 și 2010 am ținut probabil 1000 de discursuri, 600 zboruri în total.
Am vorbit în fața a 4.5 milioane de oameni.
În ultimele 24 de ore, în Serbia, am ajuns la 5 milioane datorită mass-mediei.
Aşadar, inima noastră e făcută să iubească pe alţii.
Oamenii trebuie să se iubească reciproc şi pe sine,
să aibă vise mari şi să nu se dea bătuţi.
Toţi căutăm speranţa, nu-i aşa?
Voi ce căutaţi?
Bani, droguri, sex, alcool, pornografie, faimă, noroc.
Niciodată nu vă vor satisface.
Niciodată nu sunt de ajuns.
Eu mi-am găsit liniştea sufletească.
La 24 de ani, acum 5-6 ani, eram în California.
Nu mai întâlnisem pe nimeni ca mine.
La 10 ani mi-aş fi dorit să întâlnesc pe cineva ca mine.
Miracolul nu s-a produs.
Dar, la 24 de ani, în California, am văzut un băieţel
fără mâini şi fără picioare, de 19 luni, exact ca mine.
Ştiam că va fi ridiculizat,
că va cădea în depresie şi că se va simţi singur,
ştiam că va fi îngrijorat că nu va avea o prietenă
şi aşa mai departe.
L-am convins pe tatăl său să-l aducă pe scenă, în faţa a 22.000 de oameni.
Şi toată lumea a plâns.
Era materializarea ideii că atunci când nu ţi se-ntâmplă un miracol
poţi deveni chiar tu un miracol pentru cineva.
Nu sunt un super-erou.
Am şi eu perioade bune şi proaste, ca şi voi.
Dar luaţi fiecare zi pe rând
chiar dacă nu v-aţi împăcat cu cine sunteţi şi de ce sunteţi aici
sau încotro mergeţi după ce nu veţi fi aici.
Eu aşa am trecut peste greutăţi.
Nu mai am ziduri.
Cartea mea se numeşte „Viaţa fără limite” şi ce va fi, va fi.
Am jucat într-un scurt-metraj, am luat 30 de premii.
Premiul pentru cel mai bun actor într-un scurt-metraj.
Mi-am compus propria coloană sonoră.
Am scris două cărţi.
Prima, tradusă în 30 de limbi, 800.000 de exemplare.
Am 29 de ani şi 1 miliard de oameni ştiu cine sunt.
Nu vreau să mă laud.
Credeţi-mă, sunt ca voi toţi.
Dar sper că v-am inspirat şi acum ştiţi
că dacă eu am putut să visez măreţ, puteţi şi voi.
Nu există ziduri.
Găsiţi-vă liniştea şi zidurile vor deveni uşi.
Vă mulţumesc din suflet.
(Aplauze)