Držimo se za roke,
strmimo v vrata.
Moji bratje in sestre in jaz smo čakali na mamo, da se vrne
iz bolnišnice.
Tam je bila, ker je moja babica tistega dne imela operacijo raka.
Končno so se vrata odprla
in rekla je:
"Umrla je.
Umrla je."
Začela je hlipati in takoj nato rekla:
"Vse moramo urediti.
Zadnja želja vaše babice je bila, da bi bila pokopana doma v Koreji."
Imela sem komaj 12 let in ko se je šok unesel,
so mi mamine besede odzvanjale v ušesih.
Moja babica je hotela biti pokopana v stari domovini.
Iz Koreje smo se preselili v Argentino pred šestimi leti,
ne da bi govorili špansko, ne da bi vedeli, s čim se bomo preživljali.
Ob prihodu smo bili priseljenci, ki so izgubili vse,
zato smo morali res trdo delati, da smo si ponovno zgradili življenje.
Zato mi ni padlo na kraj pameti, da je po vseh teh letih
domovina še vedno Koreja.
Začela sem razmišlljati, kje bi rada jaz nekoč bila pokopana,
kaj zame predstavlja dom,
in odgovor ni bil očiten.
In to me je res morilo.
Ta dogodek je tako v meni sprožil vseživljenjsko iskanje lastne identitete.
Rodila sem se v Koreji, deželi kimčija;
odrasla sem v Argentini,
kjer sem pojedla toliko zrezkov, da sem zdaj verjetno že 80 odstotkov krava;
izobraževala sem se v ZDA,
kjer sem postala odvisna od arašidovega masla.
(smeh)
V otroštvu sem se počutila Argentinko,
a včasih me je izdal moj izgled.
Spomnim se prvega dne v sedmem razredu,
ko je v učilnico prišla učiteljica španske književnosti.
S pogledom je preletela moje sošolce
in rekla:
"Ti - moraš si dobiti inštruktorja,
drugače ne boš naredila tega predmeta."
A takrat sem že tekoče govorila špansko,
tako da se je zdelo, da bi bila lahko Korejka ali Argentinka,
a ne oboje.
Bilo je kot igra z enim zmagovalcem,
v kateri se moram odreči svoji stari identiteti,
da bom lahko pridobila ali si zaslužila novo.
Ko sem bila torej stara 18 let, sem se odločila oditi v Korejo
v upanju, da bom končno našla kraj, ki ga bom lahko imenovala dom.
A tam so me ljudje spraševali:
"Zakaj govoriš korejsko s španskim naglasom?
(smeh)
Prav gotovo si Japonka, ker imaš velike oči
in tujo telesno govorico."
Torej sem bila preveč korejska, da bi bila Argentinka,
a tudi preveč argentinska, da bi bila Korejka.
In to je bilo zame ključno spoznanje.
Ni mi uspelo najti tistega kraja na svetu, ki bi ga imenovala dom.
A koliko Korejcev z japonskim izgledom, ki govorijo s španskim naglasom,
ali celo bolj specifično - z argentinskim naglasom -
pa mislite, da je na svetu?
Morda bi to lahko bila prednost.
Z lahkoto sem izstopala,
kar ne more biti slabo v hitro spreminjajočem se svetu,
kjer lahko znanje čez noč postane zastarelo.
Tako sem v ljudeh, ki sem jih srečala, nehala iskati
stoodstotne podobnosti.
Namesto tega sem se zavedla, da sem pogosto edini faktor sovpadanja
med skupinami ljudi, ki so ponavadi v konfliktu drug z drugim.
S tem zavedanjem v mislih
sem se odločila sprejeti vse različne verzije same sebe
in si celo dovolila, da sem se včasih na novo odkrila.
V srednji šoli sem na primer bila,
moram priznati, super piflarka.
Imela nisem nobenega smisla za modo - debela očala, preprosta frizura -
lahko si predstavljate.
Mislim, da sem imela prijatelje samo zato, ker so od mene prepisovali nalogo.
To je resnica.
A ko sem bila enkrat na univerzi,
mi je uspelo najti novo identiteto
in piflarka je postala popularna punca.
A hodila sem na tehniško univerzo v Massachusettsu,
tako da ne vem, če se s tem lahko zares hvalim.
Z njihovimi besedami:
"Dobro kaže,
dobrote pa so slabe."
(smeh)
Tolikokrat sem zamenjala svojo študijsko smer, da se je moj svetovalec
šalil, da naj diplomiram iz 'poljubnih študij'.
(smeh)
To sem povedala svojim otrokom.
In potem, skozi leta, sem pridobila veliko različnih identintet.
Začela sem kot izumiteljica, podjetnica, družbena inovatorka.
Nato sem postala investitorka,
ženska v tehnologiji,
učiteljica.
In nazadnje sem postala mama ali,
kakor moj malček nenehno ponavlja,
'mami' noč in dan.
Celo moj naglas je bil precej zmeden.
Njegov izvor je bil neznan,
da so ga moji prijatelji imenovali 'rebekanščina'.
(smeh)
A odkrivanje samega sebe je lahko zelo težko.
Občasno se soočiš z veliko nasprotovanja.
Ko sem skoraj končala svoj doktorat,
se je v meni sprožila podjetniška žilica.
Bila sem v Silicijevi dolini
in pisanje doktorske teze v kleti se mi ni zdelo tako zanimivo
kot snovanje lastnega podjetja.
Zato sem šla k svojim zelo tradicionalnim korejskim staršem,
ki so danes tu,
z namenom, da jim povem,
da se bom izpisala iz doktorskega študija.
Veste, moji bratje in sestre in jaz smo prva generacija, ki smo šli na univerzo,
zato je bilo to za priseljeniško družino nekaj pomembnega.
Lahko si predstavljate, kako je potekal tisti pogovor.
A na srečo sem imela s seboj skrivno orožje,
razpredelnico s povprečnim zaslužkom vseh diplomirancev
iz doktorskih programov na stanfordski univerzi,
in potem še povprečni zaslužek vseh, ki so izstopili
iz stanforskih dodiplomskih programov.
(smeh)
Moram vam povedati - to razpredelnico so ustanovitelji Googla
prav gotovo popačili.
(smeh)
A moja mama je pogledala razpredelnico
in rekla:
"Oh, zate - sledi svoji strasti."
(smeh)
Zdravo, mami.
Danes moje iskanje identitete ni več iskanje svojega plemena.
Gre bolj za to, da si dovolim,
da sprejmem vse mogoče permutacije same sebe
in kultiviram raznolikost znotraj sebe,
ne le okoli sebe.
Moja fanta sta danes stara tri leta in pet mesecev
in že rodila sta se s tremi narodnostmi
in štirimi jeziki.
Omeniti moram, da je moj mož iz Danske -
da ne bi slučajno imela v življenju premalo kulturnih šokov,
sem se odločila poročiti z Dancem.
Pravzaprav menim, da bosta moja otroka prva Vikinga,
ki jima bo, ko odrasteta, brada bolj težko rasla.
(smeh)
Ja, na tem bomo še morali delati.
A resnično upam, da bosta ugotovila, da jima bo njuna raznolikost
odprla in ustvarila številna vrata v življenju
in da bosta to znala izkoristiti kot način, kako najti podobnost
v svetu, ki je danes vedno bolj globalen.
Upam, da bosta, namesto da bi bila zaskrbljena,
da ne spadata v svoje okolje
ali da bo njuna identiteta nekoč nepomembna,
lahko odprta za eksperimentiranje
in da bosta prevzela nadzor nad svojo lastno zgodbo in identiteto.
Prav tako upam, da bosta uporabila svojo edinstveno kombinacijo
vrednot in jezikov in kultur in znanj,
da bosta pomagala usvariti svet,
v katerem se identitet ne bo več uporabljalo za odtujevanje tistega,
kar izgleda drugačno, ampak raje za zbliževanje ljudi.
In najbolj pomembno, resnično upam, da bosta z izjemnim veseljem
potovala po teh neraziskanih področjih,
ker vem, da jaz sem.
Kar se tiče moje babice,
je bila njena zadnja želja tudi njen zadnji nauk zame.
Kot kaže, ni šlo nikoli za vrnitev v Korejo
in za njen pokop tam.
Šlo je za to, da je želela počivati s svojim sinom,
ki je umrl, dolgo preden se je preselila v Argentino.
Kar ji je bilo pomembno, ni bil ocean,
ki je razdelil njen prejšnji in novi svet;
šlo je za iskanje skupne točke.
Hvala.
(aplavz)