Idag står jag framför er som en man som lever livet fullt ut,
här och nu.
Men länge
levde jag för döden.
Jag var en ung man som trodde
att jihad måste förstås genom makt och våld.
Jag försökte bekämpa orätt genom makt och aggression.
Jag grubblade mycket över andras lidande
och hade en stark önskan att hjälpa och befria dem från det.
Jag trodde att våldsam jihad var fint,
ridderligt
och bästa sättet att hjälpa.
I en tid när så många av oss –
särskilt unga –
riskerar att radikaliseras
genom grupper som al-Qaeda,
Islamiska staten och andra,
när dessa grupper hävdar
att deras hårresande brutalitet och våld är det sanna jihad,
vill jag säga att deras idé om jihad är fel –
helt fel –
precis som min var då.
Jihad innebär att göra sitt yttersta.
Det handlar om ansträngning och andlighet,
egen rening
och att göra uppoffringar.
Det syftar på positiv förändring
genom lärande, visdom och erinran om Gud.
Ordet jihad står för alla dessa betydelser sammantagna.
Jihad kan ibland ta formen av kamp,
men bara ibland,
under stränga förutsättningar,
enligt regler och inom gränser.
I islam
måste nyttan med en handling väga upp det lidande den för med sig.
Och vad viktigare är:
de Koranverser som rör jihad eller kamp
upphäver inte de verser som talar om förlåtelse,
godhet
eller tålamod.
Men jag tror inte det finns några förutsättningar på jorden
när jihad kan tillåtas,
för det kommer att leda till ett större lidande.
Men idén om jihad har kidnappats.
Den har förvrängts till att betyda våldsam kamp
överallt där muslimer har det svårt,
och har förvandlats till terrorism
av fascistiska islamister som al-Qaeda,
Islamiska staten och andra.
Men jag har förstått
att det riktiga jihad betyder att göra sitt yttersta
för att stärka och leva enligt de egenskaper som Gud älskar:
ärlighet, trovärdighet,
medkänsla, generositet,
pålitlighet, respekt,
uppriktighet –
mänskliga värden som vi så många delar.
Jag är född i Bangladesh
men växte främst upp i England.
Och jag gick i skolan här.
Min pappa var akademiker,
och vi var här på grund av hans jobb.
1971 var vi i Bangladesh när allt förändrades.
Självständighetskriget blev fruktansvärt för oss,
det ställde familjer mot varandra,
och grannar ställdes mot grannar.
Och vid 12 års ålder upplevde jag krig,
fattigdom i familjen,
hur 22 av mina släktingar dog på fasansfulla sätt,
och även mordet på min äldre bror.
Jag blev vittne till mord...
hur djur åt sig mätta på lik på gatorna,
svält överallt där jag var,
hänsynslöshet, obeskrivligt våld –
vettlöst våld.
Jag var en ung man,
en tonåring som fängslades av idéer.
Jag ville lära mig saker,
men jag kunde inte gå i skolan på fyra år.
Efter självständighetskriget
sattes min far i fängelse i två och ett halvt år,
och jag hälsade på honom i fängelset varje vecka,
och utbildade mig själv hemma.
Min far släpptes 1973
och flydde till England som flykting,
och vi följde snart efter.
Jag var 17.
Dessa upplevelser gjorde mig
medveten om grymheterna och orättvisorna i världen.
Och jag hade en stark längtan –
en mycket djup längtan –
efter att göra saker bättre
och hjälpa orättvisornas offer.
När jag studerade i Storbritannien
mötte jag andra som visade hur jag kunde kanalisera den längtan
och hjälpa genom min religion.
Och jag radikaliserades –
tillräckligt mycket för att tycka att våld var rätt,
till och med en dygd under vissa omständigheter.
Så jag gick med i jihad i Afghanistan.
Jag ville skydda den muslimska afghanska befolkningen mot Sovjets armé.
Och jag trodde att det var jihad –
min heliga plikt,
som Gud skulle belöna mig för.
Jag blev predikant.
Jag var en av pionjärerna för våldsam jihad i Storbritannien.
Jag rekryterade,
jag drog in pengar, jag utbildade.
Jag förväxlade det sanna jihad
med den förvridna bild som framställs av fascistislamisterna,
de som använder idén om jihad
för att rättfärdiga sin hunger efter makt, auktoritet och kontroll på jorden:
en förvanskning som vidmakthålls av fascistiska islamistgrupper
som al-Qaeda, Islamiska staten och andra.
I runt 15 år
stred jag under korta perioder
i Kashmir och Burma
utöver Afghanistan.
Vårt mål var att jaga bort inkräktarna,
att befria de förtryckta från sitt lidande
och såklart att etablera en islamisk stat,
ett kalifat för Guds lagar.
Och det gjorde jag öppet.
Jag bröt inte mot några lagar.
Jag var stolt och tacksam över att vara brittisk –
det är jag fortfarande.
Och jag var inte fientligt inställd emot detta mitt land,
eller mot icke-muslimska medborgare,
och är det inte nu heller.
Under ett slag i Afghanistan
fick jag och några britter en speciell kontakt
med en 15-årig afghansk pojke,
Abdullah,
en oskuldsfull, tillgiven och fin kille
som alltid ville vara till lags.
Han var fattig.
Och pojkar som han fungerade som tjänare i lägret.
Och han såg ändå glad ut,
men jag undrade –
hans föräldrar måste ha saknat honom så.
Och de måste ha drömt om en bättre framtid för honom.
Ett offer för tillfälligheterna, fångad i ett krig
som han blivit påtvingad
genom den tidens grymma förhållanden.
En dag tog jag upp en outlöst granat i en skyttegrav
och lade den i ett provisoriskt labb i en lerhydda.
Och jag gick ut för en kort, meningslös strid –
alltid meningslös,
och kom tillbaka några timmar senare och fann honom död.
Han hade försökt få ut sprängämnen från granaten.
Den exploderade, och han dog en grym död,
sprängd i bitar av samma sak som jag hade befunnit vara ofarlig.
Så jag började ifrågasätta.
Hur kunde hans död fylla något syfte alls?
Varför dog han medan jag levde vidare?
Jag fortsatte.
Jag stred i Kashmir.
Jag rekryterade också till Filippinerna,
Bosnien och Tjetjenien.
Och frågorna växte.
Senare i Burma
mötte jag Rohingya-krigare
som knappt var tonåringar,
födda och uppvuxna i djungeln,
som bar maskingevär och granatkastare.
Jag mötte två 13-åringar, mjuka i sättet och med väna röster.
De såg på mig
och bad mig att ta med dem till England.
De ville bara få gå i skolan –
det var deras dröm.
Min familj –
mina barn i samma ålder –
levde hemma i Storbritannien,
gick i skolan,
levde trygga liv.
Och jag undrade
hur mycket de här småpojkarna måste ha pratat med varandra
om sina drömmar om ett sådant liv.
Offer för omständigheterna:
dessa två unga pojkar
som sov på marken och tittade upp mot stjärnorna,
och cyniskt utnyttjades av sina ledare
för deras personliga makthungers skull.
Jag skulle snart se andra sådana pojkar mörda varandra
i konflikter mellan rivaliserande grupper.
Och det var samma sak överallt –
Afghanistan, Kashmir, Burma,
Filippinerna, Tjetjenien –
små krigsherrar fick de unga och sårbara att mörda varandra
i jihads namn.
Muslimer mot muslimer.
Utan att skydda någon alls mot invaderande fiender eller ockupanter.
Utan att hjälpa de förtryckta.
Barn som användes
och utnyttjades cyniskt.
Människor som dog i konflikter
som jag stödde i jihads namn.
Och detta pågår än idag.
När jag insåg att det våldsamma jihad
som jag hade deltagit i utomlands
var så annorlunda –
ett sådant avstånd mellan vad jag hade upplevt
och vad jag såg som en helig plikt –
blev jag tvungen att fundera på min verksamhet här.
Jag fick omvärdera mitt predikande,
rekrytering, insamling,
utbildning,
men viktigast av allt, radikalisering –
att skicka ut unga för att strida och dö
som jag gjorde –
allt var totalt fel.
Jag gick alltså med i våldsamt jihad i mitten av 80-talet
med början i Afghanistan.
Och när jag slutade var det år 2000.
Jag var helt insnärjd i det.
Alla omkring mig stödde,
applåderade,
till och med hyllade det vi gjorde i deras namn.
Men när jag kunde ta mig därifrån,
år 2000, helt desillusionerad,
hade det gått 15 år.
Så vad är det som går fel?
Vi var så upptagna med att prata om dygd
och vi var förblindade av saken.
Och vi gav inte oss själva chans att bygga en dygdig karaktär.
Vi intalade oss att vi stred för de förtryckta,
men detta var krig som ingen kunde vinna.
Vi kom att bli det instrument genom vilket fler människor dog,
medskyldiga till ytterligare lidande
för ett fåtal grymma människors själviskhets skull.
Så med tiden,
en väldigt lång tid,
kom jag att öppna ögonen.
Jag började våga
att inse sanningen,
att tänka,
att inte blunda för de svåra frågorna.
Jag fick kontakt med min själ.
Vad har jag lärt mig?
Att människor som går med i våldsam jihadism,
människor som dras till sådana här typer av extremism,
inte skiljer sig så mycket från andra.
Men jag tror att sådana människor kan förändras.
De kan vinna tillbaka sina hjärtan och göra dem hela
genom att fylla dem med mänskliga värden som läker.
När vi negligerar verkligheten
märker vi att vi accepterar det vi får höra utan kritisk reflektion.
Och vi nonchalerar de gåvor som många skulle skatta sig lyckliga för
om så bara för en enda gång i livet.
Jag deltog i saker jag trodde var rätt.
Men nu började jag ifrågasätta hur jag visste vad jag visste.
Jag sa om och om igen till andra att de skulle acceptera sanningen,
men jag gav inte tvekan den plats den borde ha fått.
Övertygelsen att människor kan förändras kommer ur mina upplevelser,
min egen resa.
Genom omfattande läsning,
reflekterande,
funderande, självkännedom,
upptäckte jag,
insåg jag att islamisternas vi-och-dem-värld är falsk och orättvis.
Genom att fundera över oklarheterna i allt som vi hade tagit för sant,
till de okränkbara sanningarna,
de obestridliga sanningarna,
fick jag en mer nyanserad förståelse.
Jag insåg att i en värld full av variation och motsägelser
ser enfaldiga predikanter
– bara enfaldiga predikanter, så som jag var då –
ingen paradox i de myter och berättelser de nyttjar för att hävda sin autenticitet.
Så jag förstod hur livsviktigt det är med självkännedom,
politisk medvetenhet,
och behovet av en djup och vid förståelse
för vårt engagemang och våra handlingar,
hur de påverkar andra.
Så min vädjan idag till alla,
speciellt till dem som helt ärligt tror på islamisk jihadism ...
Vägra dogmatiska auktoriteter.
Släpp ilska, hat och våld.
Lär er att bekämpa orättfärdighet
utan att ens försöka försvara grymt, orättvist och meningslöst beteende.
Skapa istället ett antal vackra och användbara saker
som överlever oss.
Närma er världen, livet,
med kärlek.
Lär er att utveckla
eller öva upp era hjärtan
i att kunna se godhet, skönhet och sanning i andra och i världen.
På det sättet betyder vi mer för oss själva ...
för varandra,
för dem runt omkring oss
och, för min del, för Gud.
Detta är jihad –
mitt sanna jihad.
Tack.
(Applåder)