אני והילד לובשים אותה מידת נעליים.
הוא רוצה זוג אייר ג'ורדן 4 לחג המולד.
אני קונה אותם,
ואז אני גונב אותם מהארון שלו,
כמו פרק מעוות של "שחור-כזה".
(צחוק)
הנעליים הן אלילים לנעוריי.
אני לובש אותם כמו כספית על הרגליים השחורות שלי.
אני לא יכול להשיג את ימי החופש הישנים שלי חזרה מספיק מהר.
בפעם האחרונה שהייתי ממש מהיר הייתי בן 16,
בורח מהשוער באפר איסט סייד.
הוא תפס אותי משחית את הבניין שלו,
אפילו לא על דברים אומנותיים,
רק ... טיפשות.
מכל המגדרים, בנים הם הכי טיפשים.
(צחוק)
שש עשרה היה סדרה של בקושי להתחמק
ואף פעם לא לספר להורים שלי.
אני מניח שבני שומר על המסורת הזו היטב.
שש עשרה היה "תורת הקצה הנמוך" ומרווין גיי שוב ושוב.
שש עשרה צעיר יותר מטרייוון ומבוגר מאמט טיל.
במשרד הרישוי, הילד שלי בדרך להיכנס לשנות החשוד שלו באופן רשמי:
צעיר, חום ומאחורי ההגה,
משתנה נע, שמסמן את האיום של הקהילות מלמטה.
בראש שרשרת המזון, לבני אדם אין טורף טבעי,
אבל לאמריקה יש משהו מוטמע גנטית ואינסטינקטואלית
בתיאבון שלה לגוף השחור.
אמריקה יורה בגופות שחורות ואז מסתובב סביבם,
משועממת,
כמו אריות לקוניים ליד צבאים שנאכלו למחצה,
שפתיים עקובות מדם ...
"אמריקה והגוף השחור" כמו ב Nat Geo.
ובכן, הוא עובר את מבחן הדרך שלו במשרד הרישוי.
הוא מחקה ריקוד מפורטנייט.
בדרך לסיים את הניירת שלו,
שמחה אמיתית ורוגע מחושב תחת עינו של האייפון המצלם שלי,
ריקוד הניצחון של מישהו שרק הציל תיקו.
הוא הרוויח את הניצחון הזה, אבל הוא כל כך בן 16
הוא עדיין לא יכול לתת לגוף שלו להיות חופשי לחלוטין.
כשהוא בן שלוש,
אני באזיקים במרכז אוקלנד.
לפני חמש דקות חניתי שלא כחוק.
עכשיו אני נמצא בחלק האחורי של הניידת, חושב על הסיכוי שאמות
כאן, 15 דקות מהבן שלי שמצפה שבעוד 18 דקות,
אבא יאסוף אותו מהגן.
אין מצלמות בגודל כיס לתפוס את הרגע הזה.
למדתי המון מילים מסובכות כשהייתי בת 16 והתכוננתי לפסיכומטרי,
אבל אני לא זוכר אף אחת מהן עכשיו.
בניידת הדבר היחיד שבאמת מדבר זה העור שלי.
אני יודע את זה:
חניתי באזור אוטובוס ב- 12 וברודווי,
רץ לכספומט בפינה.
אני מוציא את הכסף בדיוק כשמכונית משטרה עוצרת מאחורי,
אומר לו "אופס, טעות שלי" עם הפנים השחורות והכנות.
הוא מחכה עד שאחזור לרכב ואז מפעיל את הסירנה,
לוקח את הרישיון שלי עם היד על האקדח,
חוזר כעבור שתי דקות, אקדח שלוף, עוד ניידת עכשיו עם ארבעה שוטרים,
הפנים שלי על שפת המדרכה, ידיי מאחורי גבי, כבולות.
אני כועס ומושפל, רק עד שאני מפחד ואז עצוב.
אני מריח כמו ההתנשפות האחרונה לפני מותי.
אני חושב כמה זמן הילד יחכה לפני שהוא מבין
שאבא לא בדרך הביתה.
אני חושב שהזכרון האחרון שלו ממני, שבקושי נוצר
יהיה הסיפור על איך מעולם לא באתי לאסוף אותו.
אני מנסה להיפרד טלפתית.
השקט לא מביא לי שום שלווה.
השקט מקשה על מנוחה.
בריק יש פטריות כעס שצצות מטחב בבסיס המחשבות שלי,
פטריה שגדלה על בסיס החופש שלי.
אני חופשי מכל חוץ מבוז,
רוחו של אזרח לא חמוש בזמן אי שקט אזרחי,
אין שלום, רק פלסטואים של מרווין גיי קמורים כמו דרור שבור כנפיים,
מתחרה נגד הסירנות הריקות,
שר את המשטרה.
כנראה היה צו מעצר על איזה בחור מריצ'מונד,
וכשהשוטר אומר את שמי ברדיו, חביבי לא שומע "מארק ג'וזף",
אלא "מייק גונסון."
אני סופר שבע מכוניות ו -18 שוטרים בפינה עכשיו,
גאווה סביב קילוגרם בשר.
בחסדי האל, אני לא מוגש כמזון לחיה היום.
בכבוד רב, השוטר הראשון דואג לתת לי דו"ח
על חניה באזור אוטובוס,
לפני שהוא משחרר אותי.
הילד בן 16.
יש לו רישיון לנהיגה בעיר החלולה,
מספיק גוף בשביל למלא את הנעליים שלי.
הזקן שלי מאפיר,
והוא אומר את האמת.
הוא יכול לנווט בתנועה בעידן הרכבים האוטונומיים.
אתה יודע, אנשים אומרים "הדיבור"
כאילו הדבר קורה רק פעם אחת,
כאילו הזיכרון שלי נמחק והאינטרנט שלי מקולקל,
ואינני יכול לקרוא את שם הקדוש המעונה האחרון
כאילו היום הוא היום שאני לא אוהב מספיק את בני
כדי להגיד לו "אחי, לא אכפת לי מהזכויות שלך, יו."
המשימה שלך היא לחזור אלי הביתה.
לחיות כדי לספר לי את הסיפור, בני.
בוא אלי הביתה."
השיחה של היום ברובה מתרחשת בראשי
כשהוא עולה לכביש המהיר ומרווין גיי עולה ברדיו.
אני נועל את נעליו,
והמנגינה בראשי היא ה-להתראות שכמעט אף פעם לא אמרתי
להתראות באורך של רקוויאם,
נשיקה, ריח צווארו,
באורך ההתגלות
ובקשה עפה לגובה בשמיים הידידותיים
מבלי להמריא.
הכאב שלי הוא קו בסיס מהלך,
הסתייגות, מתח מפויס כנגד קו הבסיס הדועך.
שמע, כל זה לא כדי להיות רומנטי,
אלא כדי להעלות תרחיש אפשרי לרגע הקיומי.
לנהוג בזמן שחורות הוא ז'אנר חוויתי משלו.
תשאלו את מרווין.
יתכן שזו לא הסיבה למה אתה שר כמו מלאך,
אבל אין ספק שזה קשור מדוע גן עדן מתכופף לקולך.
הילד נוהג, השוטר במראה האחורית
הוא כרטיס לחופש או למוות.
כשאתה נותן לילד שחור את "הדיבור"
אתה מתפלל שהוא מהחלק המזערי ששורד.
אתה מנתב את תדר הפרידה הטלפתית שלך,
לנתב את האהבה המתמשכת במרשם העליון של מרווין
מתחת לכיפה.
מוזיקה שחורה במיטבה
הוא חור שחור מתפוצץ
בתגובה לשיחת הטלפון של אמריקה במצבה הגרוע ביותר.
הכו בנו, המוזיקה ממשיכה לחיות,
כהה, כמו זפת או טבק
או כותנה במים בוציים.
תחזור אליי הביתה, בן.
כמו אהבה עליונה, אלוהים כאהבה,
אהבה מבטלת,
נוצות למעלית הקדושה של מתים חסרי המנוחה,
כמו שיר נושא ל "Trouble Man",
או ילד בן 16, חופשי לטעות ולחיות דרכן,
לצמוח מהן,
קודש הקודשים רחם עליי,
רחמים.
תודה.
(מחיאות כפיים)