Dnes by som vás chcela požiadať len o jediné.
Prosím, nehovorte mi, že som normálna.
Rada by som vám predstavila mojich bratov.
Remi má 22 rokov,
je vysoký a je veľký fešák.
Nerozpráva, ale vie vyjadriť svoju radosť
spôsobom, akým by ho nevyjadrili ani tí najlepší rečníci.
Remi vie, čo je láska.
Delí sa o ňu bezpodmienečne a bez ohľadu na to, či to niekoho zaujíma.
Nie je chamtivý a nezaujíma ho farba pleti.
Nezáleží mu na rozdieloch vo vyznaní viery a vypočujte si toto:
Nikdy neklamal.
Keď spieva pesničky z nášho detstva,
pamätá si z nich slová, na ktoré si ani ja sama nemôžem spomenúť
a to mi pripomína len jediné:
ako veľmi málo vieme o ľudskej mysli a aké úžasné musí
byť to dosiaľ nepoznané.
Samuel má 16. Je vysoký a je to tiež veľký fešák.
Má dokonalú pamäť.
Aj napriek tomu, že je značne selektívna.
Nepamätá si, či mu ukradol tabličku čokolády,
ale pamätá si rok vydania každej pesničky v mojom iPode
a o čom sme sa rozprávali, keď mal štyri roky,
ako mi plakal na ramene po úplne prvej časti Teletubies
a tiež si pamätá, kedy má narodeniny Lady Gaga.
Neznie to neuveriteľne?
Ale väčšina ľudí si to nemyslí.
V podstate preto, že ich mysle nezapadajú do definície
normálnosti v spoločnosti,
veľakrát zostávajú prehliadaní a nepochopení.
Ale to, čo ma skutočne povzbudilo na duchu a zohrialo na srdiečku,
je, že aj keby toto bol ten prípad,
a aj keby ich nikto nikdy nevidel ako obyčajných,
môže to znamenať len jediné:
že sú neobyčajnými -
autistickí a neobyčajní.
Pre tých, ktorí nevedia presne, čo autizmus vlastne znamená:
je to zložitá porucha v mozgu, ktorá ovplyvňuje komunikáciu s okolím,
učenie sa a niekedy aj motorické schopnosti.
U každého človeka sa to prejavuje inak,
práve kvôli tomu sú Remi a Sam od seba takí odlišní.
Po celom svete je každých 20 minút diagnostikovaný
jeden človek s autizmom a aj napriek tomu, že je to
jedna z najrýchlejšie sa rozširujúcich vývojových porúch na svete,
doposiaľ nepoznáme na ňu žiadnu liečbu, ani dôvod, prečo vzniká.
Nespomínam si, kedy som sa vlastne s autizmom prvýkrát stretla
a takisto si nemôžem vybaviť deň, keď by nebol súčasťou môjho života.
Mala som iba 3 roky, keď sa narodil môj brat
a bola som veľmi nadšená,
že mám v živote o jednu živú bytosť viac.
A o niekoľko mesiacov
som si uvedomila, že je iný.
Zvykol veľa kričať.
Nehcel sa hrať, tak ako ostatné bábätká
a v podstate ani ja som ho
vôbec nezaujímala.
Remi si žil a vládol vo svojom vlastnom svete, ktorý mal svoje vlastné pravidlá
a tešil sa z maličkostí,
ako napríklad rozostavenie autíčok pozdĺž stien izby
a civenie na práčku
a jedenie všetkého, čo mu prišlo do cesty.
A ako rástol, bol čoraz viac iný
a tieto odlišnosti začali byť čoraz viac viditeľné.
Aj napriek veľkým výbuchom zlosti, frustrácii
a nikdy nekončiacej hyperaktivite
sa za tým všetkým skrývalo niečo jedinečné:
čistá a nevinná povaha, chlapec, ktorý videl svet bez
predsudkov, človek, ktorý nikdy nezaklamal.
Neobyčajný.
Nemôžem povedať, že v našej
rodine neboli chvíle, ktoré nám dali zabrať,
chvíle, keď som si želala, aby boli takí, ako som ja.
Ale radšej som si pripomenula veci, ktoré ma skutočne naučili
o jedinečnosti, komunikácii a láske
a vtedy som si uvedomila, že by som tieto veci
nevymenila za nejakú normálnosť.
Normálnosť prehliada krásu, ktorú nám dávajú rozdiely
a to, že sme od seba odlišní, neznamená, že jeden z nás je ten nesprávny.
Znamená to len, že existujú rôzne spôsoby, ako byť tým správnym.
A ak by som mohla povedať len jednu vec Remimu,
Samovi
a vám,
bolo by to, že nemusíte byť normálny.
Môžte byť výnimočný.
Či už autistický alebo nie,
rozdiely, ktoré medzi nami sú --
Sú darom! Každý z nás má v sebe dar.
A úprimne povedané, ponížiť sa k normálnosti
je tou najväčšou obetou ľudského potenciálu.
Šancu na to, byť niekým úžasným, na pokrok a zmenu,
strácame v momente, keď sa snažíme byť ako niekto iný.
Prosím, len mi nehovorte, že som normálna.
Ďakujem. (Potlesk)
(Potlesk)