Odrasla sam u gradiću
u Viktoriji.
Imala sam veoma normalno, skromno obazovanje,
Išla sam u školu, družila se sa prijateljima.
Tukla sam se sa mlađim sestrama.
Sve je bilo veoma normalno.
Kada sam imala 15 godina, član moje lokalne zajednice
je prišao mojim roditeljima
i želeo je da me nominuje
za nagradu najvećeg postignuća zajednice.
Moji roditelji su rekli: "Hm, to je veoma lepo,
ali tu postoji jedan očigledan problem.
Ona zapravo nije ništa postigla." (Smeh)
I bili su u pravu, znate.
Išla sam u školu, imala sam dobre ocene,
imala sam jednostavan posao posle škole
u frizerskom salonu moje mame,
i provela sam dosta vremena gledajući
"Bafi ubicu vampira" i "Dosonov svet".
Da, znam. Kakva kontradikcija.
Ali su bili u pravu, znate.
Nisam radila baš ništa
što je bilo neuobičajeno.
Nisam radila ništa što bi se moglo smatrati postignućem
ako izuzmete invaliditet iz jednačine.
Godinama kasnije bila sam na svojoj drugoj seriji predavanja
u srednjoj školi u Melburnu
i bila sam oko 20 minuta na času treće godine pravnih studija
kada je jedan dečko podigao ruku i rekao:
"Hej gospođice, kada ćete početi sa svojim govorom?"
Pitala sam: "Kakvim govorom?"
Znate, pričala sam im
o zakonu o klevetama dobrih 20 minuta.
A on je rekao: "Znate, nešto kao,
vaš motivacioni govor.
Znate, kada ljudi dođu u kolicima u školu,
uglavnom pričaju inspirativne stvari?"
(Smeh)
"Uglavnom u velikoj dvorani."
I tada mi je sinulo:
ovaj klinac je imao iskustva sa ljudima sa invaliditetom
samo kao sa objektima inspiracije.
Mi nismo, za ovog klinca -
a to nije njegova krivica, mislim,
to je istina za mnoge od nas.
Za većinu nas, ljudi sa invaliditetom nisu naši učitelji
ili naši doktori ili manikiri.
Mi nismo realni ljudi. Mi smo tu da inspirišemo.
Zapravo, sedim na ovoj pozornici
izgledajući kako izgledam u ovim kolicima,
i vi verovatno očekujete od mene
da vas inspirišem. Zar ne? (Smeh)
Da.
Pa, dame i gospodo, bojim se
da ću vas znatno razočarati.
Nisam ovde da vas inspirišem.
Ovde sam da vam kažem da su nas lagali
u vezi sa invaliditetom.
Da, prodata nam je laž
da je invaliditet Loša Stvar, sa velikim L i velikim S.
To je loša stvar, i živeti sa invaliditetom
vas čini izuzetnim.
To nije loša stvar,
i ne čini vas izuzetnim.
U poslednjih nekoliko godina, bili smo u mogućnosti
da dodatno propagiramo ovu laž
kroz društvene medije.
Možda ste viđali slike kao što je ova:
"Jedini invaliditet u životu je loš stav."
Ili ovu: "Tvoj izgovor je invalidan." Zaista.
Ili ovu: "Pre nego što odustaneš, probaj!"
Ovo su samo neki od primera,
ali ima mnogo takvih slika.
Znate, možda ste videli onu,
malu devojčicu bez ruku
koja crta sliku olovkom koju drži u ustima.
Možda ste videli dete koje trči
na protetičkim nogama od ugljeničnih vlakana.
I ove slike,
ima ih dosta unaokolo,
one su ono što zovemo inspiracionom pornografijom.
(Smeh)
A namerno koristim termin pornografija,
jer pretvaraju u objekat grupu ljudi
u korist druge grupe ljudi.
Dakle, u ovom slučaju, ljude sa invaliditetom činimo objektima
radi dobiti ljudi bez invaliditeta.
Svrha ovih slika
je da vas inspirišu, da vas motivišu,
tako da možemo da ih pogledamo
i pomislimo: "Pa, koliko god da je moj život loš,
moglo bi biti gore.
Mogao bih da budem ta osoba."
Ali šta ako ste ta osoba?
Prestala sam da brojim koliko puta
su mi prilazili stranci
koji su želeli da mi kažu da misle da sam hrabra
ili inspirativna,
a ovo je bilo davno pre nego što je
moj posao imao bilo kakav javni profil.
Oni su mi prosto čestitali
jer sam uspela da ustanem ujutru
i setim se sopstvenog imena. (Smeh)
A to jeste objektivizacija.
Ove slike, te slike
objektivizuju ljude sa invaliditetom
radi dobiti ljudi bez invaliditeta.
One su tu da biste mogli da ih pogledate
i pomislite da stvari nisu tako loše kod vas,
da pogledate svoje brige iz druge perspektive.
Život osobe sa invaliditetom
je zaista donekle težak.
Tačno je da mi savlađujemo neke stvari.
Ali stvari koje savlađujemo
nisu stvari na koje vi mislite.
Nisu u vezi sa našim telima.
Koristim termin "ljudi sa invaliditetom" sasvim namerno,
jer se slažem sa onim što se naziva socijalnim modelom invaliditeta,
koji nam govori da nas više lišava
društvo u kome živimo
nego naša tela i naše dijagnoze.
Živim u ovom telu dugo vremena.
Prilično ga volim.
Radi stvari koje su mi potrebne da uradi,
i naučila sam da ga koristim do njegovih najviših kapaciteta
kao što ste i vi,
a to je takođe slučaj i sa onom decom na onim slikama.
Oni ne rade ništa neobično.
Oni samo koriste svoja tela
u njihovom najvišem kapacitetu.
Dakle, da li je zaista fer objektivizovati ih
onako kako to činimo,
da razmenjujemo te slike?
Ljudi, kada kažu: "Ti si inspiracija",
oni to misle kao kompliment.
A znam zašto se to događa.
To je zbog laži, zato što nam je prodata laž
da nas invaliditet čini izuzetnim.
A iskreno, on to ne čini.
Znam o čemu mislite.
Ja ovde opanjkavam inspiraciju,
a vi mislite: "Pobogu, Stela,
zar tebe ponekad ne inspirišu neke stvari?"
I da, inspirišu me.
Stalno učim od drugih ljudi sa invaliditetom.
Doduše, ne učim da sam srećnija od njih.
Učim da je genijalna ideja
koristiti klešta za roštilj
za podizanje stvari koje ste ispustili. (Smeh)
Učim dobar trik da možete napuniti
bateriju vašeg mobilnog telefona iz baterije vaših kolica.
Genijalno.
Mi učimo iz međusobnih snaga i izdržljivosti,
ne naspram naših tela i dijagnoza,
već naspram sveta koji nas čini izuzetnim
i pretvara u objekte.
Zaista mislim da je ova laž koja nam je prodata
o invaliditetu najveća nepravda.
Ona nam otežava život.
A taj citat: "Jedini invaliditet u životu
je loš stav",
razlog zbog kojeg je to sranje
je zbog toga što to prosto nije tačno,
zbog socijalnog modela invaliditeta.
Bilo koliko smeškanja stepeništu
ga nikada nije pretvorilo u rampu.
Nikada. (Smeh) (Aplauz)
Smeškanje televizijskom ekranu
neće učiniti da se pojave titlovi
za ljude koji su gluvi.
Bilo koliko stajanja u sred knjižare
i zračenja pozitivnim stavom
neće pretvoriti sve te knjige u knjige na Brajevom pismu.
To se jednostavno neće dogoditi.
Zaista želim da živim u svetu
gde invaliditet nije odstupanje već norma.
Želim da živim u svetu u kome se petnaestogodišnjoj devojčici
koja sedi u svojoj sobi
gledajući "Bafi ubicu vampira"
ne pripisuje postizanje nečeg
zato što to radi sedeći.
Želim da živim u svetu
u kome nemamo tako niska očekivanja
od ljudi sa invaliditetom,
da nam čestitaju na ustajanju iz kreveta
i pamćenju sopstvenih imena ujutru.
Želim da živim u svetu u kome cenimo istinska postignuća
ljudi sa invaliditetom,
i želim da živim u svetu
u kome klinac na trećoj godini srednje škole u Melburnu
nije nimalo iznenađen
time što njegov profesor koristi invalidska kolica.
Invaliditet vas ne čini izuzetnim,
ali vas čini prespitivanje onoga što mislite da znate o njemu.
Hvala vam.
(Aplauz)