Se spune că dacă zidurile ar putea vorbi orice edificiu ar avea o poveste de spus,
dar puține ar spune povești atât de fascinante în voci atât de diferite
precum ar putea Hagia Sophia, Sfânta Înțelepciune.
Aflată la răscruce de continente și culturi,
a fost martoră la schimbări majore, de la numele orașului în care se află
la structura și scopul său.
Acum elementele din fiecare eră așteaptă să își spună povestea oricui va asculta.
Înainte de a ajunge la Hagia Sophia,
fortificațiile antice dezvăluie importanța strategică a orașului,
întemeiat cu numele de Byzantium de coloniștii greci în 657 î.Hr.
rebotezat apoi Augusta Antonia, Noua Romă și Constantinopol,
pe măsură ce a fost cucerit, recucerit, distrus și reconstruit
de conducătorii greci, persani și romani de-a lungul secolelor.
Între aceste ziduri prima Megale Ekklesia, sau mare biserică,
a fost construită în secolul IV.
Deși a fost incendiată în invazii,
a stabilit amplasamentul edificiului religios principal din următoarele secole.
Lângă intrare, reliefurile în marmură sunt ultimele amintiri
ale celei de-a doua biserici.
Construită în 415, a fost distrusă în timpul răscolei Nika din 532
când mulțimea înfuriată la o cursă de care aproape l-a detronat pe Iustinian I.
De abia reușind să își mențină puterea, a reconstruit biserica la scară mai mare.
Cinci ani mai târziu, edificiul pe care îl vedeți a fost terminat.
Când pășiți înăuntru, pietrele fundației și pereților
șoptesc povești din patriile lor, Egipt și Siria.
Coloanele luate din templul lui Artemis invocă un trecut mai îndepărtat.
Inscripțiile runice lăsate de vikingii din garda de elită a împăratului
sunt semnele folclorului îndepărtatelor țări nordice.
Dar atenția ne e captată de cupolă, reprezentând raiul.
Înaltă de peste 50 m și cu diametrul de 30 m,
înconjurată la bază de ferestre,
cupola aurie pare atârnată de cer, cu lumina reflectând în interior.
În spatele simbolismului grandios, coloanele corintice de susținere
aduse din Liban după ce cupola originală a fost distrusă de un cutremur în 558,
sugerează fragilitatea structurii
și priceperea tehnologică necesare unei asemenea structuri.
Dacă o imagine valorează cât o mie de cuvinte,
mozaicurile din următoarele secole spun atât de multe
nu doar despre subiecte biblice,
ci și despre împărații bizantini care le-au ctitorit,
uneori ilustrați lângă Hristos.
Dar în spatele vocilor lor tari și clare,
se aud ecourile mozaicurilor și icoanelor distruse,
profanate în timpul ocupației latine din cea de-a patra cruciadă.
Pe podea, inscripția mormântului lui Enrico Dandolo,
conducătorul venețian responsabil pentru acea cruciadă,
ne aduce aminte că Hagia Sophia a fost o biserică Romano-Catolică 57 de ani,
înainte de a redeveni ortodoxă, odată cu recucerirea bizantină.
Dar nu avea să rămână biserică mult timp.
Slăbit de cruciade, Constantinopolul a fost cucerit de otomani în 1453
și de atunci a fost cunoscut ca Istanbul.
După ce le-a permis soldaților trei zile de prădare,
sultanul Mehmed al II-lea a intrat în clădire.
Chiar și grav deteriorată, grandoarea ei nu fusese pierdută
pentru tânărul sultan care a rededicat-o lui Allah,
transformând-o în noua moschee imperială.
Cele patru minarete construite în umătorul secol
sunt cele mai evidente semne ale acestei ere,
servind și ca reazeme structurale, pe lângă scopul lor religios.
Dar există multe alte semne.
Candelabrele ornate spun povestea cuceririi Ungariei de către Suleiman,
iar enormele discuri decorate caligrafic
amintesc vizitatorilor de primii patru califi care i-au urmat lui Mohamed.
Clădirea pe care o vedeți în prezent arată ca o moschee, dar e de fapt un muzeu,
din decizia lui Kemal Ataturk din 1935, primul președinte și reformator al Turciei
după căderea Imperiului Otoman.
Această secularizare a permis îndepărtarea covoarelor
ce ascundeau decorațiile podelei de marmură
și a tencuielii ce acoperea mozaicurile creștine.
Restaurarea actuală a permis ca numeroasele voci
din lunga istorie a Hagia Sophia
să fie auzite din nou după secole de tăcere.
Conflictul însă rămâne.
Mozaicuri au rămas ascunse sub caligrafia musulmană,
fragmente valoroase de istorie care nu pot fi descoperite decât distrugând altele.
Între timp, voci din comunitățile musulmane și creștine
cer reinstituirea funcției religioase a clădirii.
Povestea Sfintei Înțelepciuni e departe de a se fi încheiat.
Putem doar spera că vocile acestui loc
își vor putea spune povestea de acum înainte.