Könnyű elfelejteni, milyen hatalmas és mély az óceán valójában.
Körülbelül 60 százaléka egy hideg és sötét régió,
amit mélyóceánnak nevezünk.
11000 méter mély.
Ez a távoli zóna mégis a Föld egyik legnagyobb természetes élőhelye,
menedéket nyújtva egy nagyon sokszínű élővilágnak,
az óriás tintahalaktól és koboldcápáktól
az egy milliméternél is apróbb állatokig.
Hogyan él ilyen sok faj ebben a vízalatti világban?
Az évtizedek során elszánt tudósok merészkedtek oda, hogy megtudják.
A vízoszlopokon keresztül utazva
a nyomás növekszik, a fény pedig egyre fogy.
200 méternél már nincs fotoszintézis,
és a hőmérséklet lecsökken a felszíni hőmérséklethez képest
akár 20 fokot is.
1000 méternél a természetes napfény teljesen eltűnt.
Fény nélkül, az általunk ismert élet lehetetlennek tűnik.
Ezért 1844-ben a természettudós, Edward Forbes,
megírta Azoic nevű elméletét.
Az Azoic állatok nélkülit jelent.
Forbes biztos volt abban, hogy semmi nem tud életben maradni 600 méternél mélyebben
a fény hiánya miatt.
Természetesen a mélytengeri lények felfedezése bizonyította tévedését.
Amit Forbes elfelejtett számításba venni, az az úgynevezett tengeri hó,
ami sokkal szebben hangzik, mint amilyen valójában.
A tengeri hó alapvetően szerves anyag,
mint a holt algák, a növények és az állatok részecskéi,
melyek a mélybe sodródnak
és élelemként szolgálnak a mélytengeri élőlényeknek.
Nagyrészt ennek köszönhető, hogy a sötétségben gazdag az élővilág,
a kegyetlen valósághoz alkalmazkodva, melyet csak a fura és csodálatos él túl.
Halak üreges szájjal,
az állkapcsukból kiálló hegyes fogakkal,
és a fejükből kinyúló lámpaszerű szerkezetekkel,
mint az ördöghal, mely a félrevezető izzásával csábítja magához prédáját.
Több tengeri élőlény is tökéletesítette ezt a fénytechnikát -
ami biolumineszcenciaként ismert -
hogy odacsalják prédájukat,
félrevezessék a ragadozókat,
vagy társat vonzzanak magukhoz.
Egyes lények álcaként használják.
A vízoszlop egyes részeiben, ahol csak halvány kék fény szűrődik át,
az állatok ezt a technikát alkalmazzák, hogy illeszkedjenek a fénybe.
Mikor a ragadozók vagy a préda alulról felnéznek,
megtéveszti őket ez az álca,
mert nem látják az élőlények árnyékát.
Az ilyen másvilági alkalmazkodások abból a szükségletből alakulnak ki,
hogy megtalálják és megragadják az élelmet, mielőtt az elsodródik.
Néhány tengeri állat, mint a medúza, a bordásmedúza és a zsákállatok,
tudnak vándorolni a mélységek közt,
részben azért, mert 90 százalékban víz halmazállapotúak,
mely lehetővé teszi számukra, hogy ellenálljanak az óriási nyomásnak.
De ők a kivétel.
A legtöbb mélytengeri élőlény a vízoszlop egy szűk részébe van bezárva,
ahol kevés a táplálék,
mert a felszínről lesodródó élelem
gyorsan süllyed a tengerfenékre.
Még mélyebbre merülve újabb egzotikus lényeket találunk.
Egyesek a törpeséget használják,
egy vonás, ami olyan állatok miniatűr változatává alakítja őket,
melyeket a felszín közelében látunk.
Úgy gondolják, hogy a táplálékok nehezebb elérhetősége okozza a zsugorodást.
A felszínen termelt élelem csak egy parányi része éri el a tengerfeneket.
A kicsi méretük tehát kevesebb táplálékot kíván,
és ez előny az alkalmazkodásban.
A tenger mégis az óriások földje is.
Itt az óriás tintahalak a 18 méter hosszt is elérhetik.
Az ászkarákok úgy rohangálnak a tengerfenéken, mint az óriás fatetűk.
Vannak itt hosszúkarú óriási japán rákok is,
és szíjhalak, melyek teste akár 15 méterre is nyúlhat.
Ez a vonás gigantizmusként ismert, és valamiképp rejtélyes.
Úgy gondolják, hogy a magas oxigénszint okozhatja az extrém növekedést a fajoknál,
míg a hidegebb hőmérséklet a hosszabb élettartamot segíti,
ami esélyt ad az állatoknak, hogy nagyra nőjenek.
Sok ilyen egzotikus tengeri állat sohasem tapasztalja meg a napfényt.
Egyesek felmerészkednek majd a vízoszlopokon túlra táplálékért,
és néhányan még a hullámokat is elérik,
emlékeztetve minket a felszínen
az óceán legmélyebben élő lakosainak hihetetlen túlélési képességeire.
Megdöbbentő, hogy az óceán 95 százaléka az ember által még mindig felfedezetlen.
Úgyhogy azok a mélységek továbbra is rejtélyesek maradnak.
Milyen más ismeretlen csodák lehetnek ott és melyiket fedezzük fel legközelebb?