Kada je grupa arheologa nedavno naišla
na ljudske ostatke stare nekih 15 000 godina,
došli su do zanimljivog otkrića -
zubi ovih drevnih ljudi su bili prekriveni rupama.
Njihov karijes je bio prouzrokovan onim što nas muči i danas,
određenim majušnim mikrobima koji žive u našim ustima.
Ovi mikrobi su sa nama ubrzo nakon rođenja.
Obično ih kao bebe pokupimo iz majčinih usta.
Kako nam zubi izbijaju,
prirodno počinju da akumuliraju kolonije bakterija.
U zavisnosti od toga šta jedemo
i naročito koliko šećera unosimo,
određeni mikrobi se mogu prenamnožiti i izazvati karijes.
Ishrana bogata slatkom hranom izaziva eksploziju bakterija
pod nazivom mutans streptokoke u našim ustima.
Kao i ljudi, ovi mikroorganizmi vole šećer
i koriste ga kao molekularni gradivni blok i izvor energije.
Dok jedu šećer,
bakterije stvaraju nusproizvode u obliku kiselina,
kao što je mlečna kiselina.
Mutans streptokoke su otporne na ovu kiselinu,
ali, nažalost, naši zubi nisu.
Iako je svaki ljudski zub obložen otpornim zaštitnim slojem gleđi,
ona ne može da se nosi sa kiselinom
koja vremenom slabi zaštitni sloj i rastapa minerale kalcijuma.
Kiselina postepeno utire put bakterijama
u drugi sloj naših zuba koji se zove dentin.
Pošto su krvni sudovi i živci u našim zubima usađeni duboko,
u ovom stadijumu, karijes koji se širi nas ne boli.
Ipak, ako se oštećenje proširi dalje od dentina,
invazija bakterija napreduje
i izaziva nepodnošljiv bol dok živci postaju izloženi.
Bez lečenja se ceo zub može inficirati
i vađenje može biti neophodno,
a sve zbog tih bakterija-šećeroljubaca.
Što više šećera naša hrana sadrži,
naši zubi su više izloženi riziku.
Ipak, malo je verovatno da su ti pećinski ljudi uživali u slatkišima.
Pa, od čega su oni dobijali karijes?
U ishrani bogatoj mesom postojao je veoma mali rizik za nastajanje karijesa
jer posno meso sadrži veoma malo šećera,
ali to nije sve što su naši preci jeli.
Pećinski ljudi su takođe konzumirali korenasto povrće, koštunice i žitarice,
koje sve sadrže ugljene hidrate.
U kontaktu sa enzimima iz pljuvačke
ugljeni hidrati se razgrađuju na proste šećere,
koji mogu postati hrana onim proždrljivim bakterijama iz usta.
Iako su drevni ljudi zaista jeli manje šećera u poređenju sa nama,
njihovi zubi su ipak bili izloženi šećeru.
To ipak ne znači da nisu bili sposobni da leče karijes.
Arheološki ostaci pokazuju da su pre 14 000 godina
ljudi već koristili naoštren kremen za uklanjanje delova trulih zuba.
Drevni ljudi su čak pravili rudimentarne bušilice
da bi poravnali hrapave rupe koje bi nastajale
i pčelinji vosak za punjenje rupa koji je bio nalik modernim plombama.
Danas imamo prefinjenije metode i alate,
što je dobro jer moramo da se borimo
i protiv naših štetnih prehrambenih navika i opsesije šećerom.
Nakon Industrijske revolucije pojava karijesa kod ljudi se jako povećala
jer smo odjednom imali tehnološka otkrića
koja su omogućavala da prerađeni šećer bude jeftiniji i dostupan.
Danas neverovatan procenat od 92 posto odraslih Amerikanaca ima karijes.
Neki ljudi su podložniji karijesu zbog gena
koji mogu da prouzrokuju izvesne slabosti kao što je mekša gleđ,
ali, u večini slučajeva, unošenje velikih količina šećera je krivac.
Ipak, razvili smo druge načine smanjenja nastajanja karijesa
osim smanjenja unošenja šećera i skroba.
U većini pasta za zube i mnogim vodovodima
koristimo male količine fluorida.
To ojačava zube i podstiče razvoj kristala gleđi
koji grade odbrambeni sistem zuba protiv kiseline.
Kada se karijes pojavi
koristimo plombe da popunimo i zatvorimo inficirano područje,
čime sprečavamo pogoršanje.
Najbolji način da se izbegne karijes je, i dalje, smanjivanje unosa šećera
i dobra higijena zuba
da bismo se rešili bakterija i njihovih izvora hrane.
To uključuje redovno pranje zuba,
upotrebu konca za zube
i izbegavanje šećera,
skroba
i lepljive hrane koja se zadržava na zubima između obroka.
Kolonije mikroba-šećeroljubaca u vašim ustima će se postepeno smanjiti.
Za razliku od pećinskih ljudi iz prošlosti
danas posedujemo znanje potrebno
da se izbegne katastrofa vezana za karijes.
Treba samo da ga upotrebimo.