Pasiunea pură mă îndeamnă
să creez fotografii care spun povești.
Putem descrie fotografia ca fiind înregistrarea unui moment unic
surprins într-o fracțiune de secundă.
Fiecare moment sau fotografie reprezintă o parte tangibilă
a amintirilor noastre pe măsură ce trece timpul.
Cum ar fi dacă ai putea surprinde mai mult de un moment într-o fotografie?
Cum ar fi dacă o fotografie ar comprima timpul,
reunind cele mai bune momente ale zilei și ale nopții
într-o singură imagine, fără întreruperi.
Am creat conceptul „De la zi la noapte”
care cred că va schimba
modul în care priviți lumea.
Mie mi l-a schimbat.
Am început fotografiind locuri emblematice,
care fac parte din ceea ce eu numesc memoria noastră colectivă.
Fotografiez dintr-un punct fix cu perspectivă largă și nu mă mișc deloc.
Surprind momente efemere ale umanității și schimbarea luminii în timp.
Fotografiez între 15 și 30 de ore în același loc
și fac peste 1.500 de fotografii,
din care aleg cele mai bune momente din zi și din noapte.
Folosind ca ghid timpul,
combin cele mai bune momente într-o singură fotografie,
vizualizând călătoria noastră conștientă prin timp.
Vă pot duce la Paris
să vedeți o panoramă de pe podul Tournelle.
Vă pot arăta canotorii matinali
de pe Sena.
În același timp,
vă pot arăta Notre Dame strălucind în noapte.
Iar între timp, vă pot arăta cât de romantic e Orașul Luminilor.
În fond, sunt un fotograf de stradă care stă la 15 metri înălțime,
și tot ceea ce vedeți în această fotografie
chiar s-a petrecut chiar în acea zi.
„De la zi la noapte” e un proiect global,
iar în munca mea reprezint întotdeauna istoria.
Mă fascinează ideea de a merge într-un loc ca Veneția
și de a-l vedea pe durata unui anumit eveniment.
Așa că m-am decis să urmăresc Regata istorică,
un eveniment care are loc încă din 1948.
Bărcile și costumele arată la fel ca pe vremuri.
Un element important pe care vreau să-l înțelegeți foarte bine
e că nu e un colaj foto,
ci fotografiez de-a lungul zilei și nopții.
Sunt un colecționar perseverent de momente magice.
Ceea ce mă încurajează să continui este frica de-a pierde un moment.
Întregul concept s-a născut în 1996.
Revista LIFE m-a desemnat să fac o fotografie panoramică
a actorilor și a echipei filmului „Romeo și Julieta” al lui Baz Luhrmann.
Ajuns pe platou, mi-am dat seama că platoul are forma unui pătrat.
Singurul mod prin care aș fi putut crea o panoramă era să fac un colaj
din 250 de fotografii.
Îi aveam îmbrățișați în cadru pe DiCaprio și pe Claire Danes.
În timp ce mișcam camera spre dreapta,
am remarcat o oglindă pe perete
în care li se vedea reflexia.
Pentru a imortaliza momentul unic,
i-am rugat să se sărute
pentru această fotografie.
Apoi m-am reîntors în atelierul meu din New York,
am lipit manual aceste 250 de fotografii
și m-am gândit că e uimitor.
Modific timpul într-o singură fotografie.
Am rămas alături de acest concept timp de 13 ani
până când tehnologia a ajuns la nivelul visurilor mele.
Aici e debarcaderul Santa Monica, fotografiat de la zi la noapte.
Vă voi arăta un filmuleț
pentru a vă face o idee despre cum e să fii lângă mine
atunci când fac aceste fotografii.
Pentru început trebuie să înțelegeți că pentru a obține astfel de imagini
îmi petrec o mare parte din timp la înălțime, pe o macara cu nacelă
sau pe o macara.
Într-o zi obișnuită petrec 12-18 ore
fotografiind fără pauză desfășurarea zilei.
Ceea ce este grozav e faptul că pot observa oamenii.
Și credeți-mă când vă spun,
e cel mai bun loc de unde se poate face asta.
Iată cum procedez ca să realizez aceste fotografii.
Odată ce m-am hotărât asupra priveliștii și a locației,
trebuie să decid când îmi încep ziua și când o termin.
Asta numesc eu vectorul timp.
Einstein a descris timpul ca pe o pânză.
Gândiți-vă la suprafața unei trambuline:
se încovoaie și se strânge odată cu gravitația.
Și eu văd pânza timpului la fel,
doar că eu iau acea pânză și o fac să apară într-un singur plan.
Un alt aspect unic al acestui proces,
dacă-mi priviți fotografiile,
vectorul timp se modifică:
uneori merg de la stânga la dreapta,
alteori din față în spate, de sus în jos, în diagonală chiar.
Explorez continuumul spațiu-timp
într-o fotografie bidimensională.
Când fac aceste fotografii
e exact ca un puzzle în timp real în capul meu.
Construiesc fotografia pe baza timpului,
și asta e ceea ce eu numesc pânza artistului.
Asta poate dura și câteva luni până e gata.
Partea distractivă este
că n-am absolut niciun control când ajung acolo sus
asupra zilei respective și asupra fotografierii.
Așa că habar nu am cine o să fie în poză,
dacă o să fie un răsărit sau un apus sublim, n-am control.
Abia la finalul procesului,
dacă am avut o zi splendidă și totul a rămas la fel,
abia atunci decid cine rămâne și cine nu rămâne în poză
și totul e în funcție de timp.
Voi alege cele mai bune momente după o lună de editare
și se vor contopi pe pânza artistului.
Comprim ziua și noaptea
așa cum le-am văzut eu,
creând o armonie unică între aceste două lumi discordante.
Pictura m-a influențat mereu în muncă
și de când mă știu îmi place Albert Bierstadt,
pictorul școlii Hudson River.
El m-a inspirat pentru o serie recentă cu Parcurile Naționale.
Iată Yosemite Valley a lui Bierstadt.
Asta e fotografia realizată de mine în Parcul Yosemite.
Acesta este coperta din ianuarie 2016
a National Geographic.
Am fotografiat peste 30 de ore pentru această fotografie.
Eram literalmente pe marginea unei stânci,
fotografiind stelele și lumina lunii în trecere,
în lumina lunii El Capitan.
Am fotografiat și trecerea timpului cu schimbările sale asupra peisajelor.
Cea mai bună parte a muncii mele e să văd momentele magice ale umanității
pe măsură ce timpul trece
din zi în noapte.
Vă destăinui
că aveam o copie a picturii lui Bierstadt în buzunarul meu.
Când soarele a început să răsară deasupra văii,
am început, efectiv, să tremur de emoție
deoarece am privit spre pictură și am observat
„Dumnezeule, sunt exact aceleași lumini ca în tabloul lui Bierstadt
de acum 100 de ani.”
„De la zi la noapte” cuprinde totul,
ca o compilație a tuturor lucrurilor care-mi plac
într-o fotografie.
Este vorba despre peisaje,
despre fotografia stradală,
despre culori, despre arhitectură,
perspectivă, anvergură și în special despre istorie.
E unul dintre cele mai istorice momente
pe care le-am putut fotografia,
inaugurarea ca președinte a lui Barack Obama, în 2013.
Dacă analizăm fotografia îndeaproape,
puteți vedea efectiv schimbarea timpului
pe acele ecrane mari.
O puteți vedea pe Michelle așteptând cu copiii,
președintele care salută mulțimea,
își depune jurământul,
după care se adresează poporului.
Sunt atâtea greutăți pe care le întâmpin când creez astfel de fotografii.
Pentru această fotografie,
eram la 15 metri înălțime pe un elevator foarfecă
și nu era prea stabil.
De fiecare dată când eu și asistentul meu ne schimbam poziția,
linia orizontului se mișca.
Pentru fiecare fotografie,
și erau în jur de 1.800 de fotografii,
amândoi trebuia să punem picioarele în același loc
de fiecare dată când făceam o fotografie.
(Aplauze)
Am învățat atâtea lucruri extraordinare în meseria mea.
Cred că cele mai importante sunt răbdarea
și puterea de observație.
Când fotografiam de deasupra un oraș precum New York,
am descoperit că acei oameni în mașini
cu care, efectiv, locuiesc în fiecare zi,
nu mai arată ca niște oameni în mașini.
Ei par a fi un banc uriaș de pești,
o formă de comportament în ascensiune.
Când oamenii descriu energia New Yorkului,
cred că această fotografie o reprezintă întru totul.
Când priviți munca mea mai îndeaproape
puteți vedea în ea povești de viață.
Realizezi că Times Square este un canion,
cu umbre și cu lumina soarelui.
Am decis ca în această fotografie să împart timpul.
Unde apare umbra, este noapte
și acolo unde e soare, este zi.
Timpul este un lucru extraordinar
pe care nu-l putem înțelege niciodată cu adevărat.
Dar într-un mod unic și foarte special,
cred că aceste fotografii încep să se materializeze timpul.
Ele întruchipează o nouă realitate vizuală metafizică.
Când petreci 15 ore privind spre un loc,
începi să vezi lucrurile puțin diferit
decât dacă te plimbi cu aparatul foto,
faci o fotografie, apoi mergi mai departe.
Acesta a fost un exemplu perfect.
O numesc „Sacré-Coeur Selfie”.
Am urmărit timp de peste 15 ore
cum acei oameni nici măcar nu privesc spre Sacré-Coeur.
Îi interesa mai mult ca fundal.
Merg acolo, fac o fotografie,
apoi pleacă mai departe.
Am considerat că acesta este un exemplu extraordinar,
o deconectare puternică între ceea ce credem că e experiența umană
versus în ceea ce evoluează experiența umană.
Actul de a distribui în mediul online a devenit brusc mai important
decât experiența însăși.
(Aplauze)
În final, fotografia mea cea mai recentă,
care pentru mine, personal, are o însemnătate specială:
acesta este Parcul Național Serengeti din Tanzania.
Am fotografiat în mijlocul așezării Seronera,
ce nu e o rezervație.
Am mers acolo special în perioada de migrație maximă
pentru a putea fotografia cea mai diversă gamă de animale.
Din nefericire, când am ajuns acolo,
era o secetă de nedescris,
o secetă de cinci săptămâni.
Toate animalele s-au retras spre apă.
Am găsit doar acest iaz cu apă,
și am simțit că dacă nu se schimbă nimic,
aveam o oportunitate reală de a fotografia ceva unic.
Am petrecut trei zile studiind-o,
și nimic nu m-ar fi putut pregăti
pentru ce am văzut în acea zi.
Am fotografiat timp de 26 de ore
într-un ascunziș la 18 metri în aer.
Am fost martor la ceva inimaginabil.
Sincer, a fost ceva biblic.
Am văzut, timp de 26 de ore,
cum aceste specii ce concurează între ele își împart singura resursă de apă.
Aceeași resursă pentru care umanitatea se presupune că va duce războaie
în următorii 50 de ani.
Animalele nici măcar nu au mormăit unul spre altul.
Se pare că au înțeles ceva ce noi oamenii nu înțelegem.
Că această resursă prețioasă pe care o numim apă
e ceva ce trebuie să împărțim cu toții.
Când am făcut această fotografie,
am realizat că „De la zi la noapte” e un mod nou de a vedea,
de a comprima timpul,
explorând continuumul spațiu-timp în cadrul unei fotografii.
Pe măsură ce tehnologia evoluează odată cu fotografia,
fotografiile nu vor comunica doar un sens mai profund al timpului și memoriei,
ci vor compune o nouă narațiune de povești nespuse,
creând o poveste atemporală în lumea noastră.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)