Želim da govorim o društvenoj inovaciji
i društvenom preduzetništvu.
Igrom slučaja imam trojke.
Mali su. Imaju pet godina.
Ponekad kažem ljudima da imam trojke.
Oni kažu: ''Stvarno? Koliko?''
Ovo je fotografija dece.
To su Sejdž, Analisa i Rajder.
Takođe sam gej.
Biti gej i biti otac trojkama je ubedljivo
najjača društveno inovativna i društveno preduzetnička stvar
koju sam ikad uradio.
(Smeh) (Aplauz)
Prava društvena inovacija o kojoj želim da govorim
ima veze sa humanitarnošću.
Želim da govorim o tome kako ono što smo naučeni da mislimo
o davanju, dobrovoljnim prilozima
i neprofitnom sektoru
zapravo podriva ciljeve koje volimo
i našu duboku čežnju za menjanjem sveta.
Ali pre nego što to uradim, želim da pitam da li uopšte verujemo
da neprofitni sektor igra bilo kakvu ozbiljnu ulogu
u menjanju sveta.
Mnogi danas govore da će poslovi pokrenuti ekonomije u razvoju,
a da će se društveni poslovi pobrinuti za ostalo.
Ja zaista verujem da će poslovi pokrenuti
veliki deo čovečanstva ka napretku.
Ali uvek ostaje tih 10 ili više procenata
koji su najugroženiji ili nesrećni.
A društvenom poslu su potrebna tržišta,
i postoje neki problemi zbog kojih se jednostavno ne mogu razviti
takve novčane mere koje su neophodne za tržište.
Član sam odbora centra za ometene u razvoju,
i ti ljudi žele smeh
i saosećanje i žele ljubav.
Kako to pretvoriti u novac?
To je mesto gde neprofitni sektor
i filantropija uskaču.
Filantropija je tržište za ljubav.
To je tržište za sve te ljude
za koje ne postoje druga tržišta.
Tako da ako zaista želimo, kako je Bakminster Fuler rekao,
svet koji svima odgovara,
gde niko i ništa nije izostavljeno,
onda se o neprofitnom sektoru mora
ozbiljno razgovarati.
Ali čini se da to ne funkcioniše.
Zbog čega se naše dobrotvorne akcije protiv raka dojke
nisu približile pronalasku leka protiv raka dojke,
ili zašto naše akcije za beskućnike nisu bliže
zaustavljanju beskućništva u bilo kom većem gradu?
Zašto je siromaštvo još uvek ostalo zaglavljeno na 12 procenata
od ukupne populacije Sjedinjenih Država već 40 godina?
A odgovor je da su ovi društveni problemi
ogromnih razmera,
naše organizacije su sićušne u poređenju sa njima,
i imamo sistem verovanja koji ih održava sićušnim.
Imamo dve knjige pravila.
Imamo jednu za neprofitni sektor
i jednu za ostatak ekonomskog sveta.
To je aparthejd i diskriminiše
neprofitni sektor u pet različitih oblasti,
od kojih je prva kompenzacija.
U profitnom sektoru, što više vrednosti stvorite,
više možete zaraditi novca.
Ali mi ne volimo da neprofitne organizacije koriste novac
kako bi podstakle ljude da stvaraju više u socijalnim uslugama.
Imamo visceralnu reakciju na ideju da bi bilo ko
mogao zaraditi dosta novca pomažući drugim ljudima.
Zanimljivo je to da nemamo visceralnu reakciju
na ideju da bi ljudi mogli zaraditi dosta novca ne pomažući drugima.
Znate već, hoćete da zaradite 50 miliona dolara
prodajući nasilne video igrice deci, samo izvolite.
Stavićemo vas na naslovnicu magazina Vajerd.
Ali ako želite da zaradite pola miliona dolara
pokušavajući da izlečite decu od malarije,
i sami ćete biti smatrani parazitom. (Aplauz)
Ovo smatramo našim sistemom etike,
ali ne shvatamo da ovaj sistem
ima jedan snažan neželjeni efekat,
a to je da daje veoma krut, međusobno isključiv izbor
između činjenja dobrih stvari za sebe i svoju porodicu
i činjenja dobrih stvari za svet
najbistrijim umovima koji stižu sa naših najboljih univerziteta,
i šalje desetine hiljada ljudi
koji bi mogli doneti velike promene u neprofitnom sektoru
da ulaze svake godine direktno u profitni sektor
jer nisu spremni na takvu celoživotnu ekonomsku žrtvu.
Biznisvik je uradio pregled, posmatrajući kompenzacione pakete
za poslovne administratore poslovnih škola
i srednja vrednost kompenzacija poslovnih administratora sa Stenforda
sa bonusom, u 38. godini, iznosila je 400.000 dolara.
U međuvremenu, u istoj godini, prosečna plata generalnog direktora
jedne humanitarne firme u SAD vredne preko 5 miliona dolara
bila je 232.000 dolara, a za humanitarce u borbi protiv gladi 84.000 dolara.
Nema šanse da ćete ubediti mnogo ljudi
sa talentom da zarade 400.00 da naprave žrtvu od 316.000 dolara
svake godine da bi postali direktori kompanije u borbi protiv gladi.
Neki će reći: "Pa to je zato što su ti biznis tipovi pohlepni."
Ne nužno. Možda su pametni.
Jeftinije je za tu osobu da donira
100.000 dolara svake godine u humanitarne svrhe,
uštedi 50.000 dolara na porezu,
tako da je ipak otprilike 270.000 dolara godišnje u plusu,
nazivaju ga filantropom jer je donirao
100.000 dolara u humanitarne svrhe,
verovatno sedi u odboru za borbu protiv gladi,
verovatno nadgleda jadnička
koji je rešio da postane direktor humanitarne firme,
i čitav život ovakve moći, uticaja
i slave tek ima pred sobom.
Druga oblast diskriminacije je reklamiranje i marketing.
Govorimo profitnom sektoru: "Trošite, trošite, trošite na reklamiranje
dok poslednji dolar više ne donosi ni peni."
Ali ne volimo da vidimo
da se naše donacije troše na reklamiranje humanitarnih svrha.
Naš stav je: "Vidi, ako možeš da obezbediš doniranu reklamu,
znaš, u četiri sata ujutru, ja sam okej sa tim.
Ali ne želim da se moje donacije troše na reklamiranje.
Želim da odu siromašnima."
Kao da novac uložen u reklamiranje
ne bi doneo drastično veće sume novca
koje će služiti siromašnima.
'90-ih godina, moja kompanija je započela
vožnje biciklom na duge staze AIDSRajd
i trodnevne šetnje duge 96km protiv raka dojke,
i tokom devet godina,
imali smo 182.000 običnih heroja koji su učestvovali
i prikupili ukupno 581 milion dolara.
Prikupili su u ove svrhe više novca i brže
nego bilo koji događaj u istoriji,
zasnovano na ideji da su ljudi umorni
od toga da se od njih traži da urade najmanje od onoga što mogu.
Ljudi žude da izmere
svoje potencijale u celini
u korist svrha do kojih im je duboko stalo.
Ali morate da ih pitate.
Uspeli smo da toliko ljudi učestvuje
kupivši reklamu preko cele strane Njujork Tajmsa,
Boston Glouba, na radiju i TV reklamama u udarno vreme.
Da li znate koliko bismo ljudi sakupili
da smo postavljali flajere po perionicama?
Davanje u dobrotvorne svrhe je u škripcu, u SAD-u,
na dva procenta BDP-a otkad smo počeli sa njegovim merenjem '70-ih.
To je važna činjenica, jer nam govori
da neprofitni sektor za 40 godina
nije uspeo da se izbori za udeo na tržištu
van profitnog sektora.
I ako razmislite o tome, kako bi jedan sektor mogao
da oduzme udeo u tržištu od drugog sektora
ako mu zapravo nije dozvoljeno da bude u prometu?
Ako kažemo potrošačkim markama:
"Možete reklamirati sve prednosti vašeg proizvoda",
ali humanitarcima govorimo: "Ne možete da reklamirate sva dobra koja činite",
gde mislimo da će se slivati novac potrošača?
Treća oblast diskriminacije je preuzimanje rizika
u potrazi za novim idejama za stvaranje prihoda.
Dizni može da napravi novi film od 200 miliona dolara
koji pretrpi neuspeh, i niko ne zove tužioca.
Ali napravite malo lokalno prikupljanje sredstava za siromašne
od milion dolara i neka to ne proizvede 75 odsto profita
toj svrsi za prvih 12 meseci,
i vaše ime je dovedeno u pitanje.
Zato neprofitne organizacije nerado pokušavaju bilo kakve hrabre,
izazovne, nove poduhvate velikih razmera
iz straha da ako stvar propadne, njihove reputacije
će biti ukaljane.
Vi i ja znamo da kada zabranite neuspeh,
ubijate inovaciju.
Ubijanjem inovacije u skupljanju sredstava ne možete prikupiti više prihoda.
Ako ne možete da prikupite više prihoda, ne možete da se razvijate.
A ako ne možete da se razvijate,
nikako ne možete rešavati velike društvene probleme.
Četvrta oblast je vreme.
Amazon tokom šest godina nije vraćao ni malo profita ulagačima,
i ljudi su imali strpljenja.
Znali su da se na kraju puta nalazi dugoročni cilj
stvaranja dominacije na tržištu.
Ali kada bi neprofitna organizacija sanjala
o izgradnji veličanstvenog poduhvata koji bi to zahtevao tokom šest godina,
novac ne bi odlazio siromašnima,
u potpunosti će biti uložen u izgradnju tog projekta,
očekivali bismo da nas razapnu.
I poslednja oblast je sam profit.
Profitni sektor može da plaća ljudima
kako bi privukao njihov kapital za svoje nove ideje,
ali ne možete isplaćivati profit u neprofitnom sektoru,
pa profitni sektor ima samo za sebe multibilionsko tržište kapitala,
a neprofitni sektor umire za razvojem,
rizikom i idejnim kapitalom.
Postavite tih pet stvari zajedno - ne možete koristiti novac
da privučete talente iz profitnog sektora,
ne možete se reklamirati ni približno u onoj meri
u kojoj to profitni sektor čini radi novih klijenata,
ne možete da preuzimate slične rizike u potrazi za klijentima
koje profitni sektor preuzima,
nemate istu količinu vremena da ih pronađete
kao što ima profitni sektor,
i nemate berzu kojom biste finansirali bilo šta od ovoga,
čak i kada biste uopšte mogli,
i upravo ste ostavili neprofitni sektor
sa krajnjim nedostatkom u odnosu na profitni sektor
na svakom nivou.
Ako imamo bilo kakvih sumnji u vezi sa posledicama ovih odvojenih pravilnika,
statistika je otrežnjujuća:
od 1970. do 2009. godine,
broj neprofitnih organizacija koje su se zaista razvijale
koje su prešle granicu od 50 miliona godišnjih prihoda,
je 144.
Istovremeno, broj profitnih organizacija koje su je prešle
je 46.136.
Dakle bavimo se društvenim problemima koji su ogromnih razmera,
a naše organizacije ne mogu da stvore ništa od tih razmera.
Sve odlazi Koka-Koli i Burger Kingu.
Zašto razmišljamo na ovaj način?
Pa, kao i većina fanatičnih dogmi u Americi,
ove ideje potiču iz starih puritanskih uverenja.
Puritanci su došli ovde iz religijskih razloga,
ili su bar tako rekli,
ali su takođe došli ovde jer su hteli da zarade puno para.
Bili su pobožni ljudi ali takođe
i veoma agresivni kapitalisti,
i bili su optuživani za ekstremne oblike nastojanja za stvaranjem profita
u poređenju sa drugim kolonistima.
Ali istovremeno, puritanci su bili kalvinisti,
tako da su bukvalno bili naučeni da mrze sami sebe.
Bili su naučeni da je lični interes burno more
koje je siguran put ka večnom prokletstvu.
Ovo je stvorilo pravi problem za te ljude, zar ne?
Prešli su čitav Atlantik da steknu toliki novac.
Sticanje mnogo novca vodi pravo u pakao.
Šta je trebalo da rade po ovom pitanju?
Dobročinstvo je postalo njihov odgovor.
Postalo je njihovo ekonomsko utočište
gde su mogli da se iskupe za svoje težnje ka stvaranju profita
za pet centi po dolaru.
I naravno, kako možeš da zaradiš u humanitarnom radu
ako je to tvoje iskupljenje za sticanje novca?
Finansijski podstrek je izbačen iz oblasti pomaganja drugima
tako da je mogao da se razvija u oblasti zarađivanja za sebe,
i za vreme od 400 godina, ništa se nije umešalo
da kaže: "To je kontraproduktivno i nefer."
Ovu ideologiju čuva jedno opasno pitanje, a to je:
"Koji procenat moje donacije ide u dobrotvorne svrhe
naspram drugih troškova?"
Postoji mnogo problema sa ovim pitanjem.
Ja ću se fokusirati samo na dva.
Prvo, čini da mislimo da su dodatni troškovi negativni,
da nekako nisu deo dobrotvorne svrhe.
Ali apsolutno jesu, naročito ako se koriste za razvoj.
Ideja da su troškovi nekako
neprijatelji humanitarne svrhe
stvara drugi, mnogo veći problem, a to je
da primorava organizacije da rade bez troškova
koji su im zaista potrebni da bi napredovale
zarad održavanja troškova niskim.
Naučeni smo da humanitarne organizacije treba da potroše
što je manje moguće na troškove poput skupljanja sredstava
pod teorijom da što manje novca potrošite na to,
više novca preostaje za dobrotvorne svrhe.
Pa, to je istinito ako smo u depresivnom svetu
u kome ta pita ne može da se poveća.
Ali ako smo u logičnom svetu u kome ulaganje u skupljanje sredstava
zapravo podstiče više sredstava i povećava pitu,
onda je stvar upravo obrnuta,
i trebalo bi da ulažemo više novca, a ne manje,
u skupljanje sredstava, jer je to
ono što ima potencijal da uvećava količinu novca
raspoloživu za dobrotvorne svrhe do kojih nam je tako duboko stalo.
Daću vam dva primera. Pokrenuli smo AIDSRajds
sa početnim ulaganjem od 50.000 dolara rizičnog kapitala.
Za devet godina, umnožili smo to 1.982 puta
u 108 miliona dolara nakon svih troškova za AIDS usluge.
Pokrenuli smo tri dana protiv raka dojke
sa početnim ulaganjem od 350.000 dolara rizičnog kapitala.
Za samo pet godina, umnožili smo to 554 puta
u 194 miliona dolara nakon svih troškova,
za istraživanje raka dojke.
Ako ste filantrop koji je stvarno zainteresovan za rak dojke,
šta bi imalo više smisla:
da odete i pronađete najinovativnijeg istraživača na svetu
i date joj 350.000 dolara za istraživanje,
ili da date 350.000 njenom odeljenju za skupljanje sredstava
da ih povećaju na 194 miliona dolara za istraživanje raka dojke?
2002. je bila naša najuspešnija godina do sada.
Pokrili smo samo za rak dojke, samo te godine,
71 milion dolara preko svih troškova.
A onda nam je propao posao,
iznenada i traumatično.
Zašto? Pa, ukratko, naš sponzor nas je napustio.
Želeli su da se distanciraju od nas
jer smo bili kritikovani u medijima
zbog ulaganja 40 odsto ukupnog dohotka za regrutovanje
i korisnički servis i magiju iskustva
i ne postoji terminologija u računovodstvu koja bi opisala
takvu vrstu ulaganja u razvoj i budućnost,
osim te demonske etikete dodatnih troškova.
Tako je jednog dana svih 350 naših divnih zaposlenih
izgubilo svoje poslove
jer su bili obeleženi tim troškovima.
Naš sponzor je pokušao da sprovede događaje samostalno.
Troškovi su se povećali.
Neto prihod za istraživanje raka dojke je umanjen
za 84 odsto, ili 60 miliona dolara godišnje.
To se desi kada pomešamo
moralnost sa štedljivošću.
Sve su nas učili
da je dobrotvorna prodaja kolača sa 5 odsto troškova moralno iznad
profesionalnog poduhvata skupljanja sredstava sa 40 odsto troškova,
ali fali nam najvažniji deo informacije,
a to je: koja je stvarna veličina tih pita?
Koga je briga ako prodaja kolača ima pet posto troškova ako je mala?
Šta ako je prodaja kolača prikupila samo 71 dolar u dobrotvorne svrhe
jer nije napravila nikakva ulaganja u svom opsegu,
a profesionalni poduhvat skupljanja sredstava je prikupio
71 milion dolara jer jeste?
Koju bismo pitu tada više voleli, i za koju pitu
mislimo da bi je gladni ljudi više voleli?
Evo kako sve ovo utiče na širu sliku.
Rekao sam da davanje u dobrotvorne svrhe čini dva posto BDP-a u SAD.
To je oko 300 milijardi dolara godišnje.
Ali samo oko 20 posto toga, ili 60 milijardi dolara,
ide u svrhe zdravstva i društvenih službi.
Ostatak ide u religiju i visoko obrazovanje i bolnice
i tih 60 milijardi dolara nije ni približno dovoljno
za bavljenje ovim problemima.
Ali ako bismo pomerili humanitarna davanja
sa dva posto BDP-a za samo jedan prag
na tri posto BDP-a, ulažući u razvoj,
to bi bilo dodatnih dodatnih 150 milijardi dolara godišnjeg doprinosa,
i kada bi taj novac mogao da ode nesrazmerno
u dobrotvorne svrhe zdravstva i društvenih službi,
jer smo njih podsticali da ulažu u svoj razvoj,
to bi predstavljalo trostruke doprinose tom sektoru.
Sada već govorimo o većem obimu.
Sada već govorimo o potencijalu za stvarnu promenu.
Ali to se nikada neće dogoditi primoravanjem
tih organizacija da suze svoje vidike
na demorališući cilj da održavaju svoje troškove malim.
Naša generacija ne želi da njen epitaf glasi:
"Održavali smo niskim troškove dobrotvornih organizacija."
(Smeh) (Aplauz)
Želimo da govori da smo promenili svet,
i da je deo načina na koji smo to učinili
bilo menjanje načina na koji razmišljamo o ovim stvarima.
Sledeći put kada posmatrate dobrotvornu organizaciju,
ne pitajte za stopu njenih troškova.
Pitajte za razmere njenih snova,
njihovih snova razmere Epla, Gugla, Amazona,
kako mere svoj napredak prema tim snovima,
i kakvi resursi su im potrebni da bi ih ostvarili
bez obzira na troškove.
Koga je briga kakvi su troškovi ako se ovi problemi zaista rešavaju?
Ako možemo da imamo tu vrstu darežljivosti,
darežljivost misli, onda neprofitni sektor može igrati
veliku ulogu u menjanju sveta za sve one građane
kojima je očajnički potrebno da se on promeni.
I ako to može biti trajno nasleđe naše generacije,
da smo preuzeli odgovornost
za mišljenje koje nam je bilo preneto,
da smo ga ponovo razmotrili, revidirali ga,
i preosmislili način na koji čovečanstvo razmišlja o menjanju stvari,
zauvek, za svakoga,
pa, mislim da ću pustiti da deca sumiraju kako bi to bilo.
Analisa Smit-Palota: To bi bila -
Sejdž Smit-Palota: - prava društvena -
Rajder Smit-Palota: - inovacija.
Den Palota: Hvala vam mnogo. Hvala vam.
(Aplauz)
Hvala vam. (Aplauz)