Când eram adolescent,
mama mea s-a alăturat unei organizații numite „Samaritenii”.
Era prima organizație din Regatul Unit
care înființase o linie de criză pentru sinucigași.
Mergea des în centrul Londrei,
în subsolul rece al unei biserici,
în fața unor telefoane și vorbea cu oameni disperați.
Într-o vacanță de Crăciun, m-a rugat să vin cu ea.
Eram îngrozit.
Nu credeam că sunt în stare
și eram sigur că nu pot să fiu de ajutor,
dar ea m-a liniștit, spunându-mi că o să fie acolo
și că e sigură că pot să ajut.
Primul apel la care am răspuns a fost de la cineva
care voia să se sinucidă înghițind un flacon de pastile.
Am vorbit, sau mai degrabă am ascultat,
iar la sfârșit, cel care sunase a aruncat pastilele și mi-a mulțumit.
Din asta am învățat că pot face ceva,
că și doar să asculți povestea cuiva poate fi de ajutor
și cred că oricine poate face acest lucru,
indiferent de pregătire.
Acum sunt psihiatru,
și probabil vă gândiți că pot face mai mult decât să ascult,
și aveți dreptate; pot prescrie multe tratamente.
Dar acesta este și motivul pentru care e așa de frustrant,
deoarece nu știu ce se potrivește și cui,
nu știu când e cel mai bine să prescriu tratamente
și sunt situații când niciun tratament nu funcționează.
Când lucram la Oxford,
am avut grijă de soția patronului unui restaurant italian,
care suferea de depresie
pentru prima dată în viață, la 40 de ani.
Și am făcut ceea ce învățasem:
am încercat psihoterapie, am încercat diferite antidepresive,
dar singura consecință a efortului meu a fost că a luat o supradoză de pastile
și a trebuit să o duc la spital,
unde starea ei a continuat să se deterioreze așa de tare,
încât a slăbit foarte mult și și-a pus viața în pericol.
Așa că am apelat la un tratament cu o reputație foarte proastă:
terapia cu șocuri electrice.
În mod surprinzător,
în câteva săptămâni,
s-a recuperat atât de bine, încât am putut să o externăm
de parcă nimic nu se întâmplase.
M-a făcut să mă gândesc: „De ce n-am știut înainte?
De ce n-am știut cum să tratez această persoană
la timpul potrivit și să evit toate acestea?
Motivul pentru care sunt aici
și cel pentru care aceasta e o problemă atât de mare
e că nu înțelegem cu adevărat ce cauzează depresia,
și asta e întrebarea pe care trebuie să ne-o punem
dacă vrem să facem progrese.
De aceea am plecat de la Oxford -
am fost acolo 25 de ani - și am venit la UCLA.
UCLA a pus în centrul misiunii sale de vindecare a depresiei
un studiu care să arate cauzele depresiei.
A avut curajul și dorința
de a porni acest lucru la o scară corespunzătoare,
un studiu pe 100.000 de persoane.
Am vrut să mă alătur și eu.
Motivul pentru care depresia e atât de greu de studiat
și cel pentru care trebuie să se facă la o scară atât de mare
e că nu vorbim de o singură boală.
Să încercăm să aflăm cauzele depresiei
e ca și cum am încerca să înțelegem cauzele cancerului,
fără să știm că există leucemie, cancer de colon, de piele...
având toate acestea combinate
fără să știm că au origine și evoluție diferite.
Probabil cunoașteți persoane care sunt tot timpul nefericite
fără un motiv vizibil.
Apoi mai sunt și altele care,
aparent fără nicio problemă, supraviețuiesc celor mai grave calamități,
și altele care trec prin întâmplări stresante
și devin extrem de deprimate.
De ce unii oameni rezistă, iar alții nu?
Probabil unul dintre cele mai mari mistere ale acestei boli:
de ce oamenii cu depresie
au uneori simptome complet diferite?
Unii își pierd pofta de mâncare, slăbesc, nu pot dormi.
Alții dorm mai mult și se îngrașă.
Dacă e să răspundem la aceste întrebări,
trebuie să adunăm informații despre starea de spirit a oamenilor
și despre ce se întâmplă cu ei pe o perioadă îndelungată.
Depresia e o boală recurentă.
Modul în care lucrăm în prezent e să vorbim cu oamenii,
prin interviuri clinice, iar acest mod nu e doar lent -
nu e potrivit pentru 100.000 de oameni -
dar este și inexact.
Trebuie să aflu cum dorm pacienții mei și să vorbesc cu ei despre asta,
deși știm că memoria oamenilor despre somn este proastă.
Spre deosebire de doctori, eu nu pot cere teste de sânge,
nici studii de imagistică,
nu am un mod de evaluare obiectivă a stării de spirit -
până acum.
UCLA transformă modul în care colectăm aceste informații.
Lucrând cu psihologi, ingineri, informaticieni,
am dezvoltat un sistem de urmărire a stării de sănătate.
Permiteți-mi să vă arăt cum funcționează. Pun pariu că toată lumea are un telefon.
Îl folosiți pentru a obține informații.
Citiți postări pe rețelele sociale, căutați pe Google și așa mai departe.
Noi vrem să îl folosim pentru a aduna informații despre starea voastră.
Să vă dau un exemplu.
Sunteți de acord că atunci când oamenii sunt depresivi,
se schimbă ceva în vocea lor.
S-ar putea să vorbească mai încet,
sau calitatea vocii să se schimbe.
Ei bine, am lucrat cu ingineri
și am descoperit că putem, folosind o înregistrare de patru secunde,
să punem diagnosticul de depresie cu o acuratețe de aproximativ 90%.
Și chiar dacă n-am reușit încă,
suntem aproape siguri că din aceeași înregistrare
putem estima
dacă cineva se gândește la sinucidere.
Când spun înregistrare de patru secunde nu mă refer la interviu clinic.
Pot fi lucruri obișnuite
precum: „Unde locuiești?”, „Care e adresa ta?”,
lucruri de genul acesta.
Această tehnologie ne ajută să punem diagnosticul mai devreme,
să tratăm mai devreme
și eventual să salvăm vieți.
Am început să folosim această tehnologie în rândul studenților
și în clinicile de aici.
Ne-am îndreptat către două grupuri - persoane în vârstă,
unde am observat că motivele pentru care bătrânii intră în depresie
sunt foarte diferite de cele care îi afectează pe studenți.
Al doilea grup de referință
cuprinde persoanele la care depresia a atins cote periculoase
și anume mamele de nou-născuți.
Este un lucru îngrozitor
să vezi că o femeie nu poate avea grijă de copilul ei din cauza depresiei;
doar plânge și se gândește la sinucidere.
Vrem să oprim asta.
Așadar, oferim un sistem de sănătate comportamentală
tuturor celor care vin la maternitate,
incluzându-l în asistența medicală obișnuită,
pentru a detecta devreme această afecțiune și pentru a oferi un tratament adecvat.
Misiunea UCLA nu se oprește la a trata oamenii din acest oraș.
Dorim să vindecăm depresia peste tot.
Și ne-am gândit la modalități de a face acest lucru.
Anul trecut am fost în Taiwan
și am prezentat Ministerului Sănătății ce am făcut la UCLA.
Ministrul ne-a spus că depresia e o problemă.
Și-au dat seama că suicidul e o problemă majoră de sănătate
și nu au nicio strategie.
Ne-au felicitat pentru ce am făcut aici
și au acceptat
să introducem versiunea chinezească a sistemului nostru
într-un spital din Taipei,
iar eu cred că vom extinde asta și la alte spitale
și poate chiar pe toată insula.
Sper că în curând vom colabora cu oameni din întreaga lume,
astfel încât să soluționăm cea mai mare cauză a suferinței din lume.
Peste tot oamenii suferă de depresie
și tratamentele oferite nu sunt de ajutor.
Cred că gravitatea acestei probleme
cu care se confruntă cineva cu depresie
este ceva greu de suportat
și ne simțim neputincioși în fața ei.
Și când singurii care ar putea să ne ajute
sau să ne ofere soluții sunt oamenii de știință,
a căror existență și abordare pare să fie diferită de a noastră,
toate acestea ne fac să ne distanțăm
de oamenii care suferă de depresie,
doar pentru a întări acel sentiment de neputință.
Am început prin a vă spune cât de neajutorat m-am simțit
în fața unui om care voia să se sinucidă.
Cred că cei mai mulți dintre noi nu vrem să avem de-a face cu depresia,
pentru că simțim nu doar că nu putem fi de ajutor,
dar poate facem mai mult rău.
Dar în timp ce depresia e necunoscută în multe privințe,
suferința și tristețea
sunt o extensie a vieții de zi cu zi
și mulți oameni sunt atinși de această afecțiune la un anumit nivel.
Știm ce înseamnă suferința și tristețea și cunoaștem oameni deprimați.
E o problemă care trebuie să ne intereseze pe toți.
V-am spus cum mi-am dat seama că nu sunt neputincios.
Ceea ce am învățat și ceea ce fac puteți să faceți și voi.
E de ajuns să învățăm despre depresie, despre boală,
și să întindem o mână celor în depresie,
toți putem face asta, toți putem ajuta.
E de ajuns să ascultăm, și asta ajută.
Așa cum faceți acum.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)