רציתי להיות פסיכולוג מאז שהייתי נער,
וביליתי שנים במרדף אחרי מטרה זו.
יסדתי מרפאה פרטית ברגע שהוסמכתי.
היה זה צעד מסוכן, לא להתקבל לעבודה בבית חולים או במרפאה ציבורית,
אבל לאחר שנה, המרפאה שלי תפקדה היטב
והרווחתי יותר כסף מאי פעם.
יש לציין, שהייתי סטודנט במשרה מלאה במשך כל חיי.
(צחוק)
יכולתי לעבוד במק'דונלדס
ולהרוויח יותר כסף מאי פעם.
יום השנה הזה הגיע בליל יום שישי בחודש יולי.
הלכתי הביתה לדירתי
ונכנסתי למעלית עם שכן שעבד כרופא בחדר מיון.
המעלית החלה לעלות,
כשלפתע היא רעדה ונעצרה בין הקומות.
האיש שהתמודד עם מקרי חירום למחייתו
החל ללחוץ על הכפתורים בעצבנות ולהלום בדלתות באומרו
"זה הסיוט שלי, זה הסיוט שלי!"
ואני אמרתי לעצמי "וזה הסיוט שלי."
(צחוק)
עם זאת, הרגשתי נורא לאחר מכן.
משום שאני לא נלחצתי
וידעתי מה לומר כדי להרגיעו.
פשוט הייתי מרוקן מדי מכדי לעשות זאת,
לא נותר לי דבר לתת, וזה בלבל אותי.
אחרי הכל, סוף סוף חייתי את החלום,
אז למה לא הייתי מאושר?
מדוע הרגשתי כה שחוק?
במשך כמה שבועות נוראיים,
תהיתי האם שגיתי.
מה אם בחרתי במקצוע הלא נכון?
מה אם העברתי את כל חיי במרדף אחרי הקריירה הלא נכונה?
או אז הבנתי שלא, עדיין אהבתי פסיכולוגיה.
הבעיה לא הייתה העבודה שעשיתי במשרד,
הבעיה הייתה השעות שבזבזתי בהרהורים על עבודה
בזמן שהייתי בבית.
סגרתי את דלת המשרד שלי בכל לילה,
אבל הדלת בראשי נשארה פתוחה לרווחה
והלחץ פשוט זרם פנימה.
זה הדבר המעניין בנוגע ללחץ הקשור בעבודה.
אנחנו לא באמת חווים יותר מדי ממנו בזמן העבודה.
אנחנו עסוקים מדי.
אנו חווים אותו מחוץ לעבודה,
בנסיעה לעבודה וממנה,
כשאנו בבית,
וכשאנו מנסים להתרענן.
חשוב להתאושש בזמננו החופשי,
להשתחרר מהלחץ ולעשות דברים שאנחנו אוהבים.
והמכשול הגדול ביותר שלנו בהקשר זה הוא ההרהורים.
כיוון שבכל פעם שאנו עושים זאת,
אנחנו בעצם מפעילים את תגובת הלחץ שלנו.
להרהר משמעו ללעוס.
המילה מתייחסת לאופן שבו פרות מעכלות את מזונן.
לאלו מכם שאינם מכירים את האושר הטמון בעיכול הפרתי,
פרות לועסות,
ואז הן בולעות,
ואז הן מעלות גירה ושוב לועסות את המזון.
(צחוק)
זה מגעיל.
(צחוק)
אבל זה עובד בשביל הפרות.
(צחוק)
זה לא עובד בשביל בני אדם.
כי מה שאנחנו לועסים שוב ושוב הם דברים מכעיסים,
דברים מעצבנים,
ואנחנו עושים זאת באופן כזה שהוא חסר תועלת לחלוטין.
זה השעות שאנחנו מבלים במחשבות אובססיביות על משימות שלא השלמנו
או בכעס על מתחים עם קולגות,
או בדאגה לעתיד,
או בפקפוקים על החלטות שעשינו.
עכשיו ישנם המון מחקרים על איך אנחנו חושבים על עבודה
כשאנחנו לא נמצאים בעבודה,
והממצאים די מדאיגים.
הרהורים על עבודה,
הרצת אותן מחשבות ודאגות שוב ושוב,
מפריעה באופן משמעותי ליכולת שלנו להתאושש ולמלא מצברים בשעות המנוחה שלנו.
ככל שאנחנו מהרהרים על עבודה כשאנחנו בבית,
כך עולה הסיכוי שנסבול מהפרעות בשינה,
נאכל אוכל לא בריא
ונסבול ממצבי רוח גרועים.
זה אולי יכול אפילו להוביל להגדלת הנטיה שלנו למחלות לב
ולשבש את התפקוד הקוגנטיבי שלנו,
אותן היכולות להן אנחנו זקוקים כדי לבצע את עבודתנו כראוי.
שלא להזכיר את המחיר שזה גובה ממערכות היחסים שלנו וחיי המשפחה שלנו,
כיוון שאנשים סביבנו יכולים לראות מתי אנחנו לא נוכחים ועסוקים.
אותם מחקרים גילו
שבעוד שהרהורים על עבודה כשאנחנו בבית
פוגעת ברווחתנו הרגשית,
המחשבה על עבודה בדרכים יצירתיות או במסגרת פתרון בעיות לא פוגעת.
כי אותם סוגי מחשבה לא גוררים לחץ רגשי
ויותר חשוב, הם בשליטתנו.
אנחנו יכולים להחליט אם אנחנו רוצים להגיב לאימייל
או להשאיר אותו לבוקר,
או האם אנחנו רוצים לחשוב על פרוייקטים בעבודה שמרגשים אותנו.
אבל הרהורים אינם רצוניים.
הם פולשניים.
הם צצים בראש שלנו כשאנחנו לא רוצים בהם.
הם מעצבנים אותנו כשאנחנו לא רוצים להתעצבן.
הם מדליקים אותנו כשאנחנו מנסים להרגע,
וקשה מאוד להתנגד להם,
כי המחשבה על כל המשימות הבלתי גמורות יש בה תחושת דחיפות.
המחשבה המדאיגה על העתיד מרגישה מחייבת.
הרהורים תמיד מלווים בתחושת חשיבות,
כשלמעשה, אנחנו עושים משהו מזיק.
וכולנו עושים זאת הרבה יותר ממה שאנחנו חושבים.
בתקופה שהייתי מרוקן,
החלטתי לכתוב יומן במשך שבוע
ולתעד בדיוק כמה זמן אני מבלה בהרהורים.
והזדעזעתי מהתוצאות.
זה היה יותר מ30 דקות בכל לילה כשניסיתי להירדם.
לאורך כל הנסיעה שלי הלוך ושוב למשרד --
זה אומר 45 דקות בכל יום.
התנתקתי לחלוטין במשך 20 דקות
במהלך מסיבה בבית של קולגה.
שמעולם לא הזמין אותי שוב לביתו.
(צחוק)
ו-90 דקות במהלך "מופע כשרונות" של חבר,
שבמקרה נמשך גם הוא 90 דקות.
(צחוק)
סך הכל, באותו שבוע, זה הסתכם בכמעט 14 שעות.
14 שעות של "מנוחה" שהפסדתי
למשהו שבעצם הגביר את הלחץ שלי.
תנסו לכתוב ביומן במשך שבוע אחד
ותראו כמה זמן אתם עושים זאת.
זה מה שגרם לי להבין שאני עדיין אוהב את העבודה שלי.
אבל ההרהורים פגעו באהבה הזאת,
והם גם הרסו את החיים הפרטיים שלי.
אז קראתי כל מחקר שיכולתי למצוא,
ויצאתי למלחמה נגד ההרהורים שלי.
קשה מאוד לשנות הרגלים.
נדרשה הקפדה רבה לתפוס את עצמי בהרהורים בכל פעם,
ועקביות אמיתית להטמיע את ההרגלים החדשים.
אבל בסופו של דבר, הם הוטמעו.
ניצחתי במלחמה שלי נגד ההרהורים,
ואני כאן כדי לספר לכם איך תוכלו גם אתם לנצח במלחמה שלכם.
ראשית, אתם זקוקים לגבולות ברורים.
אתם חייבים להגדיר מתי אתם מכבים את הראש בכל לילה,
מתי אתם מפסיקים לעבוד.
ואתם חייבים להיות קשוחים.
החוק שאני החלטתי לעצמי בזמנו היה שאני סיימתי בשמונה בערב.
והכרחתי את עצמי לדבוק בשעה הזאת.
עכשיו אנשים אומרים לי,
"באמת? לא החזרת אף אימייל אחרי שמונה בערב?
אפילו לא הסתכלת בפלאפון שלך?"
לא, אפילו לא פעם אחת.
כי זה היה בשנות ה-90 ולא היו אז פלאפונים חכמים.
(צחוק)
קניתי את הפלאפון החכם הראשון שלי ב2007.
אתם יודעים האייפון בדיוק יצא אז,
ורציתי פלאפון שיהיה מגניב ועדכני.
קניתי בלקברי.
(צחוק)
התרגשתי, בכל זאת,
אתם יודעים, המחשבה הראשונה שלי היתה:
"אני יכול לקרוא את האימיילים שלי בכל מקום".
ואחרי 24 שעות,
כבר חשבתי "אני יכול לקרוא את האימיילים שלי בכל מקום".
(צחוק)
כלומר, המלחמה בהרהורים היתה קשה מספיק
כשהם רק חדרו למחשבות שלנו.
אבל עכשיו יש להם את הסוס הטרויאני הזה,
הפלאפונים שלנו, בתוכם הם יכולים להתחבא.
ובכל פעם שאנחנו רק בודקים את הפלאפון שלנו אחרי שעות העבודה,
אנחנו מקבלים תזכורת מהעבודה
והמחשבות וההרהורים חומקים החוצה
ורוצחים את הערב או סוף השבוע שלנו.
אז, כשאתם מכבים את הראש,
תכבו את תזכורות האימיילים שלכם.
ואם אתם חייבים לבדוק אותם, תחליטו מתי אתם עושים זאת,
כך שהם לא יפריעו לתכניות שלכם,
ותעשו זאת אך ורק אז.
פלאפונים אינם הדרך היחידה בה טכנולוגיה מעצימה את ההרהורים,
כי יש לנו קרב גדול עוד יותר שמחכה לנו.
התקשורת עצמה צמחה פי 115 אחוזים בעשור האחרון.
וצפוי שתמשיך לצמוח באופן דרמטי עוד יותר בעתיד.
יותר ויותר מאתנו מאבדים את הגבולות הפיזיים שלנו
בין העבודה והבית.
והמשמעות של זה היא שתזכורות עבודה
יוכלו לעורר הרהורים מכל מקום בבית שלנו.
כשאין לנו גבול פיזי בין העבודה והבית,
עלינו ליצור גבול פסיכולוגי.
עלינו לעבוד על עצמנו
כדי שנוכל להגדיר שעות ומרחבים של עבודה ומנוחה.
אז הנה הדרך לעשות זאת.
ראשית, צרו מרחב עבודה מוגדר בביתכם,
אפילו אם הוא קטנטן,
ותנסו לעבוד רק שם.
נסו לא לעבוד על ספת הסלון
או במיטה
בגלל שבאמת, אותם אזורים צריך שיהיו מקושרים
לחיים ול... מיטה.
(צחוק)
שנית, כשאתם עובדים מהבית,
לבשו בגדים שאתם רק לובשים בזמן העבודה.
ואז בסוף היום,
החליפו בגדים,
והשתמשו במוזיקה ותאורה כדי לשנות את האוירה
מעבודה לבית.
הפכו את זה לריטואל קבוע.
חלק מכם אולי חושבים שזה אדיוטי.
שהחלפת הבגדים והתאורה
תשכנע את המוח שלי שאני כבר לא בעבודה.
תאמינו לי, המוח שלכם ייפול בפח הזה.
כי אנחנו ממש חכמים, המוח שלנו הוא ממש טיפש.
(צחוק)
הוא נופל בפח של קישורים רנדומליים כל הזמן, נכון?
כלומר, לכן הכלב של פבלוב התחיל לרייר כשהוא שמע צליל פעמון.
ולמה דוברי TED מתחילים להזיע כשהם רואים עיגול אדום.
(צחוק)
עכשיו אותם דברים יסייעו לכם,
אבל ההרהורים עדיין חודרים.
וכשהם עושים זאת, אתם צריכים להמיר אותם
לצורות יעילות של חשיבה כמו פתרון בעיות.
מטופלת שלי, סאלי, היא דוגמה טובה.
סאלי קיבלה את הקידום של החיים,
אבל הוא גבה מחיר.
היא כבר לא יכלה לאסוף את הבת שלה
מבית הספר בכל יום,
וזה שבר את ליבה.
אז היא העלתה תכנית.
בכל יום שלישי וחמישי היא יצאה מהעבודה מוקדם,
אספה את הבת שלה מבית הספר,
שיחקה איתה, האכילה אותה, קילחה אותה והשכיבה אותה לישון.
ואז היא חזרה למשרד
ועבדה עד חצות כדי להספיק דברים.
רק, שיומן ההרהורים של סאלי הראה
שהיא בילתה כמעט כל דקה מזמן האיכות שלה עם בתה
בהרהורים על כמה עבודה יש לה להספיק.
לעתים קרובות הרהורים מונעים מאתנו את הרגעים הכי חשובים לנו.
ההרהורים של סאלי, "יש לי כל כך הרבה עבודה להספיק",
הם סוג מאוד נפוץ של הרהורים.
וכמו כל השאר,
הם חסרי תועלת ומזיקים,
כי הם לא מחשבות שהיינו חושבים בזמן העבודה, כשאנחנו מבצעים משימות.
אנחנו חושבים אותם כשאנחנו מחוץ לעבודה,
כשאנחנו מנסים להירגע או לעשות דברים שהם בעלי משמעות,
כמו משחק עם הילדים שלנו,
או ערב זוגי עם בני הזוג שלנו.
כדי להפוך מחשבה של הרהור ליעילה,
עלינו להגדיר אותה כבעיה שיש למצוא לה פתרון.
גרסת הבעיה של "יש לי כל כך הרבה עבודה להספיק"
היא שאלה של בניית לו"ז.
כמו, "איפה בלו"ז שלי אני יכולה לדחוף את המשימות שמטרידות אותי?"
או "מה אני יכולה להזיז בלו"ז שלי שיאפשר מקום לדבר היותר דחוף הזה?"
או אפילו, "איפה יש לי 15 דקות לעבור על הלו"ז שלי?"
כל אלה הם בעיות שיש להן פתרון.
"יש לי כל כך הרבה עבודה להספיק" אינה כזאת.
המאבק בהרהורים הוא קשה,
אבל אם אתם דבקים בגבולות שלכם,
אם אתם הופכים את המעבר בין עבודה ובית לעניין של הרגל,
ואם אתם מאמנים את עצמכם להפוך את ההרהור
לצורות יעילות של חשיבה,
תצליחו.
המאבק בהרהורים העצים את חיי האישיים,
אבל מה שזה העצים עוד יותר
זה את ההנאה והסיפוק שאני שואב מהעבודה שלי.
הבסיס ליצירת איזון בין העבודה והחיים
אינו בעולם האמיתי.
הוא בראש שלנו.
הוא בהרהורים.
אם אתם רוצים להפחית את הלחץ שלכם ולשפר את איכות החיים שלכם,
אתם לא חייבים לשנות את שעות העבודה שלכם או את העבודה עצמה.
אתם רק צריכים לשנות את דפוסי המחשבה שלכם.
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)