Každé léto jsme já a má rodina cestovali přes půl světa,
4 800 kilometrů,
do kulturně různorodé země Indie.
Indie je země nechvalně známá pro své spalující horko a vlhkost.
Pro mě je v takovém horku jedinou úlevou vypít hodně vody.
Když jsme v Indii,
rodiče mi vždy připomínají, že vodu mám pít pouze převařenou nebo balenou,
protože narozdíl od Ameriky,
kde stačí otočit kohoutkem a jednoduše získat čistou, pitnou vodu,
je v Indii voda často kontaminovaná.
Moji rodiče se museli ujistit,
že voda, kterou pijeme, je bezpečná.
Nicméně brzy jsem si uvědomila,
že ne každý má to štěstí
užít si čistou vodu jako my.
Před domem mých prarodičů, na rušných ulicích Indie,
jsem viděla stát lidi v dlouhých frontách
pod pálícím sluncem,
jak si naplňují kyblíky vodou z kohoutku.
Dokonce jsem viděla děti,
které vypadaly stejně staré jako já,
jak si naplňují průhledné plastové lahve
špinavou vodou z potoků na okraji silnice.
Sledování těchto dětí,
které jsou nuceny pít vodu,
kterou jsem považovala příliš špinavou i jen na dotek,
změnilo můj pohled na svět.
Tato nepřijatelná sociální nespravedlnost
mě přiměla k touze najít řešení
problému čisté vody našeho světa.
Chtěla jsem vědět, proč tyto děti nemají dost vody,
látky potřebné k životu.
A zjistila jsem, že stojíme
před celosvětovou krizí nedostatku vody.
To může znít překvapivě,
když 75 % naší planety je pokryto vodou,
pouze 2,5 % z toho je voda sladkovodní
a méně než 1 % veškeré sladké vody
je dostupná k lidské spotřebě.
S rostoucí populací,
industriálním rozvojem a ekonomických růstem
se poptávka po čisté vodě zvyšuje,
ale zásoby sladké vody se rapidně snižují.
Podle Světové zdravotnické organizace
660 miliónů lidí na světě
nemá přístup ke zdroji pitné vody.
To je hlavní příčinou smrti
dětí pod pět let v rozvojových zemích
a UNICEF odhaduje, že 3 000 dětí
zemře každý den na nemoc spojenou s vodou.
Jedno léto v osmé třídě po návratu domů
jsem se rozhodla, že chci spojit svou vášeň
pro řešení globálního nedostatku vody
s mým zájmem o vědu.
Rozhodla jsem se,
že nejlepší bude přeměnit mou garáž na laboratoř.
(smích)
Vlastně, nejdříve jsem udělala laboratoř z naší kuchyně,
ale rodičům se to nelíbilo a vykopli mě.
Také jsem četla hodně novinových článků o výzkumu vody
a zjistila jsem, že v rozvojových zemích
se používá něco s názvem solární dezinfekce
nebo SODIS na vyčištění vody.
V SODIS jsou průhledné láhve napuštěné kontaminovanou vodou
a poté vystaveny slunečního svitu po šest až osm hodin.
UV záření ze slunce
zničí DNA nebezpečných patogenů
a dekontaminuje vodu.
SODIS je sice metoda jednoduchá a také energeticky výhodná,
jelikož využívá pouze solární energii,
je ale velmi pomalá,
může zabrat až dva dny, pokud je zataženo.
Ke zrychlení tohoto procesu
se začíná používat nová metoda,
která se jmenuje fotokatalýza.
Co je to přesně fotokatalýza?
Pojďme si to vysvětlit:
"foto" znamená, že je to ze slunce
a katalyzátor je něco, co urychluje reakci.
Fotokatalýza tedy urychluje
proces sluneční dezinfekce.
Když sluneční paprsek dopadne na fotokatalyzátor,
jako je TiO2, nebo-li oxid titaničitý,
vytvoří se velmi reaktivní formy kyslíku,
jako superoxidy, peroxidy vodíku a hydroxylové radikály.
Tyto reaktivní formy kyslíku
jsou schopny odstranit bakterie a organické látky
a další kontaminanty z pitné vody.
Ale stávající způsob vývoje fotokatalického SODIS
má bohužel několik nevýhod.
Dělají to, že průhledné plastové lahve
zevnitř pokryjí fotokatalyckými nátěry.
Ale fotokatalyzátory jako oxid titaničitý
jsou běžně používány v opalovacích krémech,
kde blokují UV záření.
Takže když jimi natřeme vnitřek lahví,
ve skutečnosti blokují UV záření
a snižují tak účinnost procesu.
Fotokatalytické nátěry také
nejsou řádně připevněny k plastové láhvi,
což znamená, že se smývají, a lidé tyto katalyzátory pijí.
Ačkoli je TiO2 je bezpečný a inertní,
je neefektivní, když pijeme katalyzátor,
protože se pak musí po několika
použití znovu doplnit.
Mým cílem je překonat
tyto nevýhody současných metod
a vytvořit bezpečnou, udržitelnou,
nákladově efektivní a ekologickou metodu čištění vody.
Co začalo jako projekt z osmé třídy pro vědecký veletrh
je dnes fotokatalycký kompozit na čištění vody.
U tohoto kompozitu spojuji oxid titaničitý s cementem.
Ten může být vytvořen v několik tvarech,
což má za následek extrémně široký potenciál pro nasazení metody.
Například můžete vytvořit tyč,
která může být jednoduše vložena do láhve pro osobní užití,
nebo můžete vytvořit pórovitý filtr, kterým můžete filtrovat vodu pro rodiny.
Můžete dokonce natřít vnitřek již existující vodní nádrže
a vyčistit větší množství vody
pro celé komunity po delší dobu.
Během tohoto,
má cesta nebyla jednoduchá.
Neměla jsem přístup k sofistikované laboratoři.
Bylo mi 14 let, když jsem začala,
nenechala jsem svůj věk, aby mne odradil
od vědeckého výzkumu
a snahy vyřešit globální vodní krizi.
Voda není jen univerzální rozpouštědlo.
Voda je všeobecné lidské právo.
A z tohoto důvodu
pokračuji na svém vědeckém projektu od roku 2012,
abych jej mohla převést z laboratoře do skutečného světa.
A toto léto jsem založila Katalyzátor pro vodu světa,
sociální podnik zaměřený na urychlení řešení nedostatku vody.
(potlesk)
Jedna kapka vody toho moc nezmůže,
ale když se kapky spojí,
můžou udržet život na naší planetě.
Stejně jako kapky se spojují, aby vytvořily oceány,
věřím, že my všichni se musíme spojit,
chceme-li tento globální problém porazit.
Děkuji.
(potlesk)
Děkuji.
(potlesk)