„Povești despre Mare”
„Odiseea ariciului de mare: Sexul la plancton”
Probabil vă par ciudat,
așa plin de țepi,
și fără chip.
Dar am trecut prin multe forme de-a lungul vieții.
Am început exact ca tine,
un ouț într-o mare de apă.
Părinții mei nu s-au cunoscut niciodată.
Într-o noapte cu lună, înaintea unei furtuni,
sute de arici, moluște și corali
au eliberat trilioanele de spermatozoizi și ovule în apă.
Spermatozoidul de la tata s-a întâlnit cumva cu ovulul mamei,
și s-au contopit.
Fertilizarea.
Am devenit numaidecât un embrion de mărimea unui fir de praf.
După câteva ore de plutit în derivă,
m-am scindat în două, patru, apoi în opt celule.
Apoi în atât de multe încât le-am pierdut numărul.
În mai puțin de o zi,
mi-a crescut un pântec și o structură scheletică.
Am devenit o rachetă spațială,
o larvă plutitoare.
Am plutit prin plancton,
căutând alge mici să mă hrănesc.
Săptămâni întregi,
am fost înconjurat de tot felul de organisme,
larve de tot felul.
Multe sunt atât de diferite de forma adultă
încât biologilor le e greu să-și dea seama ce sunt.
Încercați să-i potriviți aceste larve cu părinții lor.
Această larvă
va deveni un melc.
Aceasta într-un crab.
Iar această planula într-o meduză cnidaria.
Unii dintre camarazii mei mai tineri sunt ușor de imaginat ca adulți.
Aceste meduze mici, cunoscute ca ephyre
seamănă deja cu părinții lor frumoși dar fatali.
Aici în plancton,
există mai multe modalități de a-ți transmite genele la noile generații.
Majoritatea meduzelor
formează structuri speciale numite polipi
de unde înmuguresc progenituri fără a fi nevoie de împerechere.
La fel și salpii.
Când au mâncare din abundență, se clonează singuri în șiraguri lungi.
Un plancton e plin de surprize când vine vorba de împerechere.
Iată hermafrodiții.
Aceste meduze pieptene și viermișori săgeată
produc, stochează și eliberează atât spermă cât și ouă.
Ei se pot fecunda singuri
sau îi fecundează pe alții.
Când plutești într-o apă imensă,
neștiind de loc peste cine dai
e avantajos să poți juca ambele roluri.
Totuși, majoritatea speciilor de aici,
nu se împerechează niciodată, nu fac legături de durată.
Asta a fost strategia părinților mei.
Eram atât de multe larve plutitoare,
încât m-am furișat în mulțime în timp ce mai toți ca mine au fost devorați.
Nu toți părinții își lasă urmașii în voia sorții.
Unii au pui mult mai puțini,
și au mai multă grijă de ei,
clocindu-și progeniturile zile întregi, chiar luni.
Acest copepod rapid
își poartă frumosul săculeț cu ouă zile întregi.
Această specie de amfipod phronima își poartă puii pe piept,
apoi îi plasează într-un butoiaș gelatinos.
Însă calmarul cu ochii negri e cel mai impresionant.
Își păstrează ouăle în niște brațe lungi timp de nouă luni,
cât îi trebuie unui făt uman să se dezvolte.
Până la urmă puii trebuie să se descurce în această lume plutitoare.
Unii își petrec toată viața într-un plancton,
alții, ca mine, pleacă mai departe.
După câteva săptămâni de la conceperea mea,
am hotărât să mă asez
și să mă metamorfozez într-un arici de mare ușor de recunoscut.
Acum știți o parte din povestea mea.
Poate sunt un ghem de spini care abia se mișcă,
dar nu vă lăsați păcăliți de aspectul meu de adult.
Am fost o rachetă.
Am fost un copil rebel.