Почетак свега.
Велики Прасак.
Идеја да је свемир нагло рођен, и да није бесконачан.
До средине 20-тог века, већина научника је замишљало свемир
бесконачним и ванвременским.
Док нам Ајнштајнова теорија релативитета није дала боље разумевање гравитације,
и док Едвин Хабл није открио да се галаксије удаљавају једне од других
на начин који се слаже са пређашњим предвиђањима.
1964 године, случајно, космичко позадинско зрачење је откривено,
реликвија раног свемира,
које је, заједно са другим посматрачким доказима, учинило да теорија Великог Праска
постане прихваћена у науци.
Од тад, унапређена технологија попут Хабловог телескопа
нам је дала бољу слику о Великом Праску и структури космоса.
Скора посматрања сугеришу да се ширење свемира
убрзава.
Али како је настао Велики Прасак?
Како може да настане нешто ни из чега?
Хајде да истражимо оно што знамо.
Можемо заборавити на почетни део за сада.
Као прво, Велики Прасак није била експлозија.
Био је нагло ширење простора свуда од једанпут.
Свемир је у почетку био веома, веома, веома мали
и убрзо се проширио до величине фудбалске лопте.
Свемир се није ширио у нешто, већ сам у себе.
Свемир не може да се шири у нешто, зато што свемир нема границе;
по дефиницији, не постоји "ван" свемира.
Свемир је све што постоји.
У овој врућој, густој средини, енергија се појављивала у виду
честица која су постојала само у делићима секунде.
Од глуона, парови кваркова су створени, који су се међусобно уништили,
можда након стварања још глуона.
Ови су нашли друге краткотрајне кваркове са којима су
формирали нове кваркове и глуоне.
Материја и енергија нису били само теоретски еквивалентни,
било је тако врело да су у принципу били иста ствар.
Негде у том периоду, материја је победила антиматерију.
Данас смо остали са скоро свом материјом, и скоро без антиматерије.
Некако, милијарду и једна материја је формирана
за сваку милијарду антиматерије.
Уместо једне ултимативне силе у свемиру,
сада постоји више верзија силе, понашајући се по различитим правилима.
До сад се свемир раширио милијарду килиметара у пречнику,
што доводи до пада температуре.
Циклус рођења кваркова и враћања у енергију
од једанпут престаје.
Од сад, радимо на ономе што имамо.
Кваркови почињу да формирају нове честице, хадроне, попут протона и неутрона.
Постоји много, много комбинација кваркова који могу да формирају више врста хадрона,
али мало их је довољно стабилно у дужем периоду.
Молим вас размислите мало о томе, само је једна секунда протекла
од почетка свега.
Свемир, који је порастао 100 милијарди километара,
је сада довољно хладан да дозволи већини неутрона да се распадну у протоне
и да формирају први атом, водоник.
Замислите свемир у овом тренутку као веома врућу супу,
10 милијарди степени Целзијусових, напуњен безбројним честицама и енергијом.
У наредних неколико минута, ствари су се охладиле и стабилизовале веома брзо.
Атоми сачињени од хадрона и електрона,
стварају стабилну и електрично неутралну средину.
Неки називају овај период Мрачно доба, јер нису постојале звезде
и водонични гас није дозвољавао светлости да се креће.
Али у чему је значај видљиве светлости, када не постоји ништа живо
што би могло да има очи?
Када се водонични гас згуснуо након милиона година
и када је гравитација потчинила великом притиску, звезде и галаксије су се почеле формирати.
Њихова радијација је растворила стабилан водоников гас у плазму
који и даље прожима свемир данас и омогућава видљивој светлости да прође.
И би светлост!
Ок, а шта је о делу о ком нисмо причали?
Шта се десило на почетку?
Овај део се може назвати Велики Прасак.
Не знамо шта се ту десило.
У овом тренутку, наша оруђа су неупотребљива.
Природни закони престају имати смисла, само време постаје чудно.
Да бисмо разумели шта се овде десило, треба нам теорија која обједињује
Ајнштајнову теорију релативитета и квантну механику, нешто на чему безброј научника
ради сада.
Али нас ово оставља са мноштвом неодговорених питања.
Да ли су постојали свемири пре нашег?
Да ли је ово први и једини свемир?
Шта је покренуло Велики Прасак, или да ли је настао природно,
у складу са законима које још не разумемо?
Не знамо, и можда никада и нећемо знати.
Али знамо да је свемир каквог га познајемо настао овде
и родио честице, галаксије, звезде, Земљу, и тебе.
Пошто смо и сами сачињени од мртвих звезда, нисмо раздвојени
од свемира; део смо њега.
Може се рећи да смо ми свемиров начин да се доживи.
Па наставимо да га доживљавамо, док не престанемо да постављамо питања.
Превод - Вовк