Am crescut într-o vale
pe coasta vestică a Insulei de Sud, Noua Zeelandă.
Imaginați-vă cea mai uluitoare, mai frumoasă vale văzută vreodată.
Tufișuri bogate se întind dinspre poalele dealurilor către pământul fertil,
traversat de râuri limpezi ce șerpuiesc din munții de mai sus.
Și un lac strălucește ca sticla lustruită
în timp ce curcubeiele colorează cerul.
Am crescut în Comunitatea Creștină din Gloriavale.
500 de bărbați, femei și copii trăind împreună și urmând
învățăturile lui Iisus Hristos.
Bunicul a fost eroul meu
pentru că ne-a adus în acest loc
și a fondat comunitatea pe care am iubit-o.
Cumpărarea a două ferme pe malurile râului
a fost o mișcare inteligentă pentru grupul nostru.
Am migrat de pe Coasta Estică și aveam nevoie de mijloace de trai.
Am sosit când aveam 6 săptămâni, legată de spatele tatălui meu,
în locul pe care urmam să-l numesc casă pentru primii 18 ani din viața mea.
Verișorii și prietenii mei îmi erau
ca niște frați și surori. Făceam totul împreună.
Drumețiile erau una din distracțiile noastre preferate.
Ne cuibăream în saci de dormit sub stele
și găteam pe rămășițele focului de tabără.
Mai devreme ni s-a cerut să rememorăm cea mai fericită amintire.
A mea este ziua de sărbătoare. Imaginați-vă cea mai tare petrecere
la care ați participat în copilărie.
Verișorii, amicii mei și eu ne îndopam
cu vată de zahăr roz și prea mult suc.
Erau clovni pe picioroange,
plimbări cu tractoarele,
curse în trei picioare
și un avion care arunca acadele din cer. Bărbații ne-au construit un topogan cu apă
și o vulpe zburătoare.
În acele zile,
bunicul anunța o zi fără muncă pentru întreaga comunitate.
Femeile se opreau din lucrat în bucătărie,
și bărbații veneau, destui să fie un festival.
Și totul era gratis.
Nu plăteam, pentru că nu aveam salarii.
Nu lucram pentru bani,
ci pentru stilul de viață
și pentru fiecare dintre noi.
Banii făcuți de noi erau ținuți în contul nostru bancar comun.
Acel cont bancar ne-a construit căminele,
ne-a îmbrăcat
și hrănit.
Știam fiecare persoană din comunitate.
Nu doar că îi cunoșteam,
dar le știam soțul,
soția, copiii și nepoții.
Locuiam în cămine.
Lucram împreună.
Mergeam împreună la școală.
Ne rugam împreună.
Eram mereu înconjurată de cei pe care îi iubeam cel mai mult.
Noaptea, mergeam câțiva metri în camera verișoarei mele
să socializez sau să jucăm cărți.
Iubeam să lucrez cu celelalte fete pe tărâmul femeilor.
Iubeam să învăț să cos, să croșetez, învârt și să gătesc.
Muzica era una din activitățile mele preferate.
Am învățat muzică în clasa întâi,
deci atunci când aveam 17 ani,
puteam cânta la cinci instrumente.
Gândiți-vă puțin la o reușită importantă a voastră.
Amintiți-vă cum v-ați simțit.
Amintiți-vă cât de mândri v-ați simțit.
Probabil s-a simțit similar cu ziua când am primit primul meu raport școlar.
A fost cea mai exaltantă zi din viața mea de școlar.
Aveam note excelente
și laude din partea învățătoarei.
Vă puteți imagina încântarea mea când bunicul a luat raportul
și l-a citit la cină, în fața celor 500 de membri ai comunității.
A spus: „Nu vrem femei ca tine.”
Aveam un gol în stomac.
M-am înroșit.
Aerul îmi intra în nări,
dar nu puteam respira.
Învățătoarea a scris în raport
că Lilia demonstrează abilități de conducere,
care ar putea fi folositoare când va crește.
Și bunicul m-a umilit ore întregi.
Asta a devenit un obicei în viața mea.
După acest episod am rămas o fetiță de șase ani schimbată.
Și ce s-a schimbat a fost credința mea
că nu valoram mai mult decât credea el.
Și ca tânără,
am petrecut majoritatea timpului cu femeile.
Pentru că aveam familii mari,
imaginea unei femei însărcinate mă făcea să mă simt în largul meu.
Mama mea a crescut cu 15 frați și surori.
Am nouă frați și surori.
Aveam șapte ani
când am văzut un nou-născut pentru prima oară.
Am luat foarfeca cu ambele mâini și am tăiat cordonul ombilical.
Verișorul meu s-a născut albastru căci cordonul îl strangula.
După ce l-am salvat,
moașa mi-a făcut o evaluare psihologică
întrucât aveam 10 ani atunci.
Și am ținut mâna mătușei când următoarea ei fiică s-a născut
pe o saltea în spatele unei dubițe, în drum spre spital.
Tatăl meu era managerul uneia dintre afaceri.
Mama mea era conducătoarea tuturor femeilor
și administra întreaga gospodărie din Gloriavale.
Voiam să fiu exact ca ea când voi fi mare.
Job-ul ei era obositor
și pentru că tata călătorea des în scop de afaceri,
avea nevoie de ajutor la crescutul copiilor.
Am schimbat scutece murdare,
îi învățam să facă la oliță,
coboram din pat în mijlocul nopții
să-i adorm la loc,
curățam vomă,
le tricotam haine călduroase
și îi dezvățam de laptele matern.
Abia așteptam să cresc, să mă mărit
și să rămân însărcinată.
Verișoara mea și cu mine vorbeam des despre asta,
deci a fost o zi foarte exaltantă pentru mine
când am împlinit 12 ani și mi-a venit menstruația.
Într-un final puteam să-mi îndeplinesc scopul în viață.
Și pe când aveam 14 ani,
știam cu cine voiam să îndeplinesc acel scop.
Numele lui era Willing.
Putea să fie o căsătorie bună.
Eram nepoata fondatorului bisericii,
iar el era fiul lui Fervent, unul din conducătorii bisericii.
Într-o zi eram la ore,
când Fervent a trântit ușa, târându-l pe Willing de umăr.
Willing fusese neascultător.
Nu mai țin minte ce făcuse,
poate că își pieptănase părul în partea greșită,
i-a răspuns urât tatălui său,
a ascultat muzica pe care nu avea voie să o asculte,
sau a citit o carte interzisă.
Nu conta.
Pedeapsa era aceeași.
Lui Willing i s-a ordonat să se aplece și să-și tragă pantalonii în jos.
Și am avut un gol în stomac
când Fervet a scos cureaua din piele.
A trebuit să privim
cum Fervent îl bătea pe Willing cu ea,
și nu m-am uitat, dar m-am holbat
la pupitru și am șoptit: „Te rog, Doamne, fă-l să se oprească.”
Te rog fă-l să se oprească.
În acel moment,
respectul pentru șefia lui Fervent
dispăruse.
Știam că ce făcea era greșit.
Ne-au învățat atâtea despre iubirea lui Dumnezeu
încât privindu-l pe Fervent bătându-și copilul,
m-am gândit că aia nu e dragoste.
Și nu era dragoste,
chiar dacă după ce Fervent a terminat să-și bată fiul,
l-a îmbrățișat și i-a spus că îl iubește.
Aia nu e dragoste.
Am devenit suspicioasă în privința legilor care ne erau predate.
„Copilul nepedepsit ajunge nepricopsit" spuneau liderii.
Sângele îmi fierbea în vene când o femeie mi-a adus copilul ei
și mi-a arătat dunga albastră de pe spatele său.
Am scrâșnit din dinți,
„Cum se poate numi cineva creștin
și poate trata un copil astfel?”
„Cum poate un părinte să-și trateze copilul așa?
Prietenul meu Jubilant nu era răsfățat.
A fost născut în una din cele mai puțin privilegiate familii,
neavând vreo conexiune cu cercurile liderilor.
Era glumețul clasei,
mereu spunea lucruri amuzante care ne făceau să râdem.
Imaginați-vă
pe fratele vostru,
unul din copiii voștri,
nepotul sau nepoata voastră,
fiica voastră,
cel care îi face pe toți să râdă,
clovnul,
acela era Jubilant.
Și într-o zi la fotbal,
Jubilant a întrecut măsura cu glumele.
Și când profesorul nostru, Nathaniel, l-a lovit cu pumnii și picioarele,
am avut un alt gol în stomac.
Jocul a încetat
și priveam înspăimântați,
și m-am gândit că Nathaniel se va opri.
Dar nu a făcut-o.
L-a obligat pe Jubilant să meargă
de pe terenul de fotbal în clădirea principală,
în timp ce îl lovea.
Și Jubilant plângea,
ridicându-și mâinile să-și protejeze capul de lovituri.
Și m-am gândit
sigur că Nathaniel va fi dat afară.
Dar în următoarea zi era din nou în clasă cu noi.
Și m-am gândit,
„Care e problema cu cei ce conduc acest loc?
Nu vreau să am copii aici.”
A nu dori copii era un păcat neacceptat.
Prietena mea Grace era un copil nedorit.
Mama ei a dat-o la naștere
și părinții ei adoptivi au adus-o în comunitate din S.U.A,
sperând ca o bună influență să o ajute.
Scuzați-mă.
Era o fată mexicană, cu pielea de culoarea ciocolatei,
care a ajuns în Gloriavale când avea 13 ani,
fiind doar cu trei ani mai mare decât mine.
O iubeam mai mult decât orice pe lume.
Râdea mult și mă făcea să mă simt în siguranță.
Am devenit cele mai bune prietene
și petreceam cât mai mult timp împreună.
Grace a adus lucruri personale din lumea exterioară:
muzică,
bijuterii,
machiaj.
Erau interzise.
Și văzându-le pentru prima oară, au făcut-o pe Grace și mai specială.
Spiritul ei rebel mă inspira.
Și de-a lungul timpului,
Grace a fost pedepsită de multe ori
pentru că refuza să fie controlată.
Avea 20 de ani când a venit la mine și mi-a spus
că liderii au obligat-o să se mărite cu un bărbat pe care nu îl iubea.
Plângea,
tremura,
lacrimile îi curgeau pe obraji.
În disperare, și-a făcut bagajele,
le-a ascuns sub un copac,
a chemat un prieten de afară să o salveze,
dar a fost descoperită,
dusă în fața unei inchiziții formate din 20 de bărbați într-o cameră mică,
condamnată,
forțată să mărturisească că era rea,
forțată să-și sune familia din exterior și să spună că nu mai vrea să plece.
Și m-am gândit:
„Să-i ia dracul.
Nimeni nu-i spune prietenei mele ce să facă.”
Așa că am luat-o în brațe și i-am spus:
„Nu-i asculta.
Fă ce crezi că e corect.”
Din fericire,
părinții ei adoptivi au intervenit.
Au sunat la Gloriavale
și au amenințat că vor chema poliția dacă Grace nu putea pleca.
A doua zi a plecat.
Și acum trăiește fericită în Canada.
Scuzați-mă.
După incidentul cu Grace,
știam că trebuie să plec și eu,
sau urma să fiu forțată să mă mărit cu cineva pe care nu-l iubeam.
Și știam că trebuie să-mi iau surorile cu mine,
sau același lucru s-ar fi întâmplat și cu ele.
Eram deja pe picior de plecare.
Când aveam 11 ani,
fratele meu cel mai mare a fugit.
Când aveam 13 ani,
următorul frate mai mare a fugit.
Când aveam 17 ani,
fratele meu mai mic a amenințat că pleacă.
Nu știam atunci, dar și părinții mei erau gata să plece.
Dar nu puteau suporta gândul de a mai pierde un copil.
Mă așteptau să mă hotărăsc ca să rămânem împreună.
După ce s-a întâmplat cu Grace,
eram pregătită să plec.
Am părăsit Gloriavale cu întreaga familie la mai puțin de un an după Grace.
Și după ce am părăsit cultul,
am devenit obsedată să învăț totul despre comportamentul uman,
pentru că m-am gândit: „Dacă mă pot înțelege pe mine și pe ceilalți mai bine,
mă pot proteja,
mă pot asigura că nimeni nu va mai profita vreodată de mine.”
Și în timp ce îmi scriam povestea vieții într-un cult religios,
am realizat că liderii din Gloriavale
foloseau tactici nemiloase pentru a mă controla și manipula.
Au început folosind rușinea
pentru a mă degrada în fața celor pe care îi iubeam.
A început cu bunicul meu ponegrindu-mă public
pentru laudele de la școală când aveam șase ani.
Acțiunile lui trimit un mesaj clar despre cine e la conducere.
Toți știam ce se întâmpla cu cei care sfidau autoritatea creștină.
Dar asta nu era tot,
au început să ne învinovățească pentru a ne scădea stima de sine.
Când eram mică, îmi spuneau mereu
că eram o păcătoasă bună de nimic.
Era vina mea.
Eram rea.
Eu eram vinovată.
Când oamenii mă tratau prost, credeam că o meritam.
Îmi era greu să gândesc pozitiv
pentru că eram nesigură:
Dacă e vina mea?
Dacă eu sunt de vină?
Poate că m-au doborât,
dar au greșit când i-au maltratat pe cei pe care îi iubeam.
Furia mea îndreptată spre nedreptățile suferite de Grace, Jubilant și Willing
mi-au oferit puterea pe care nu am reușit să o am și pentru mine.
Nu puteam să stau și să privesc cum o persoană pe care o iubeam suferea.
Iubirea pentru ceilalți a rupt lanțurile care mă încătușau.
Dar de ce eram capabilă să-i iubesc pe ei, dar nu și pe mine?
Într-un final am realizat că dacă...
pot învăța să mă iubesc
cum l-am iubit pe Willing,
cum îi iubesc pe Jubilant și Grace,
cum le iubesc pe surorile mele,
că nu voi mai lăsa pe nimeni să mă calce în picioare.
Deci am întrebat,
ce înseamnă să te iubești?
Ce înseamnă să mă iubesc întru totul,
încât dacă cineva mai încearcă să mă umilească vreodată,
sunt prima care să ia atitudine.
Nu am toate răspunsurile, dar am parcurs un drum lung,
Și am realizat
că lauda primită la școală la șase ani era tare.
(Râsete)
(Aplauze)
Și bunicului meu îi era frică de femeile puternice.
(Râsete)
Sunt o femeie puternică.
Sunt un lider.
Astăzi știu
că abilitățile mele de lider sunt de neprețuit.
Le-am folosit să părăsesc biserica
și să-mi găsesc propriul drum într-o lume care, sincer,
mă sperie încă foarte tare.
Le-am folosit când aveam 23 de ani ca să îmi conduc afacerea
și să scriu o carte care îi învață pe ceilalți ce e posibil.
Acum, la 27 de ani,
le folosesc să stau aici cu voi.
Le folosesc în fiecare zi să-i aduc aminte sinelui meu de șase ani
că poate să facă tot ce dorește
și să nu îi lase pe ceilalți să îi spună altfel.
Vă mulțumesc!
(Aplauze) (Ovații)