[Felnőtt tartalom]
Moritz Riesewieck: 2013. március 23-án
egy olyan videót találtak a felhasználók a hírfolyamukban szerte a világban,
amelyen egy idősebb férfi megerőszakol egy fiatal lányt.
Mielőtt a videót eltávolították volna a Facebookról,
már 16 ezren megosztották,
és négyezren lájkolták is.
A videó terjedt, és megfertőzte a netet.
Hans Block: Ez volt az a pillanat, amikor megkérdeztük magunktól,
hogyan kerülhet fel ilyesmi a Facebookra?
És ugyanakkor miért nem látunk ilyen tartalmat még sokkal gyakrabban?
Elvégre sok visszataszító tartalom kering online,
miért látunk ritkán ilyen ganét a Facebookon, Twitteren vagy Google-on?
MR: Míg a képeken és videókon
a képfelismerő szoftverek azonosítani tudják
a nemi szervek körvonalait, a vért vagy a meztelenséget,
óriási nehézségeket jelent megkülönböztetni a pornográf tartalmat
a nyaraláson készült képektől, egy Adonisz-szobortól
vagy a mellrákszűrés kampányanyagától.
Nem tudják megkülönböztetni Rómeó és Júlia halálát a színpadon
egy valódi késes támadástól.
Nem tudnak különbséget tenni a szatíra és propaganda,
a gúny és a gyűlölet, és más hasonló dolgok között.
Tehát emberek kellenek annak eldöntéshez,
hogy a gyanús tartalmak közül mit kéne törölni,
és mi az, ami maradhat.
Olyan emberek, akikről szinte semmit nem tudunk,
mert titokban dolgoznak.
Aláírnak egy titoktartási megállapodást,
amely megtiltja, hogy beszéljenek róla,
megosszák, mit láttak a képernyőn, milyen hatással van rájuk ez a munka.
Kódszavakat kötelező használniuk, hogy ki ne derüljön, kinek dolgoznak.
Megfigyeltetik őket biztonsági magáncégekkel,
nehogy újságírókkal beszélhessenek,
büntetéssel fenyegetik őket arra az esetre, ha mégis beszélnének.
Olyan ez az egész, mint egy hátborzongató krimi,
de igaz.
Vannak ilyen emberek,
tartalommoderátornak nevezik őket.
HB: Mi rendeztük a "Tisztogatók" című dokumentarista játékfilmet –
elvisszük önöket egy olyan világba,
amelynek létezéséről sokuk talán nem is tudott.
Itt egy rövid részlet a filmből.
(Zene)
(Video) Moderátor: Névtelenségben kell maradnom, mert aláírtunk egy szerződést.
Nem szabad megmondanunk, hogy kivel dolgozunk.
Azért beszélek most önnek,
mert a világnak tudnia kell, hogy vagyunk.
Van itt valaki, aki ellenőrzi a közösségi médiát.
Minden tőlünk telhetőt megteszünk, hogy ez a platform
mindenki számára biztonságos legyen.
Töröl.
Nem érdekes.
Töröl.
Nem érdekes.
Töröl.
Nem érdekes.
Töröl.
HB: Az úgynevezett tartalommoderátorok
nem a Facebooktól, a Twittertől vagy a Goggle-tól kapják a fizetésüket,
hanem a világ más részeire kiszervezett cégektől,
hogy munkabérüket alacsonyan lehessen tartani.
Fiatalok tízezrei néznek végig mindent,
amit nem kéne látnunk.
Lefejezésekről, csonkításokról, kivégzésekről,
halottgyalázásról, kínzásról, gyermekmolesztálásról beszélünk.
Képek ezrei egyetlen műszakban –
nem érdekes, töröl – éjjel-nappal.
E munkák többségét Manilában végzik,
ahová éveken keresztül szállították teherhajókon
a veszélyes hulladékot a nyugati világból –
mára a digitális szemét ömlik ide optikai kábelen.
És ahogy a guberálók
átturkálják az óriási szeméthegyeket a város peremén,
a tartalommoderátorok is utat kattintgatnak maguknak
a képek és videók intellektuális szemetének végtelen, mérgező óceánján,
így nekünk nem kell azokat megnéznünk.
MR: A guberálók sérüléseivel szemben
a tartalommoderátorok sebei láthatatlanok maradnak.
Teli sokkoló és megzavaró részletekkel,
ezek a képek és videók befészkelik magukat memóriájukba,
és bármikor meg nem jósolható hatást válthatnak ki:
evészavart, a libidó elvesztését,
idegrendszeri rendellenességeket, alkoholizmust, depressziót,
és akár öngyilkossághoz is vezethetnek.
A képek és videók megfertőzik,
és gyakran el sem engedik őket többé.
Ha nincs szerencséjük, poszttraumás stresszszindróma fejlődik ki náluk,
akár a katonáknál háborús küldetés után.
Filmünkben egy fiatalember történetét mondjuk el,
akinek öncsonkításokat és öngyilkossági kísérleteket kellett élőben monitoroznia,
újra és újra,
és aki végül maga is öngyilkos lett.
Ez nem példátlan eset, ahogy megtudtuk.
Ez az ára annak, amit mindannyian fizetünk
az ún. biztonságos és egészséges
környezetért a közösségi médiában.
Az emberiség történelmében soha korábban
nem volt ilyen egyszerű emberek millióit elérni világszerte
néhány másodperc alatt.
Amit a közösségi médiában posztolunk, gyorsan terjed,
felkapják, és szerte a földgolyón felzaklatja az embereket.
Mire törölnék,
már túl késő.
Milliókat megfertőzött már
gyűlölettel és haraggal,
akik aztán vagy online aktivizálják magukat,
és terjesztik vagy gerjesztik a gyűlöletet,
vagy kiviszik az utcára, és harcra készülnek.
HB: Tehát tartalommoderátorok serege ül a képernyő előtt,
hogy elkerüljük a további károkozást.
És döntenek, amilyen gyorsan csak lehet,
hogy az a tartalom maradhat-e, mert nem érdekes;
vagy tűnjön el és törli.
De nem minden döntés annyira egyértelmű,
mint az a videó a gyermekmolesztálásról.
Mi a helyzet az ellentmondásos vagy kétértelmű tartalmakkal,
amelyeket emberjogi aktivisták vagy civil tudósítók töltenek fel?
A tartalommoderátorok gyakran döntenek ilyeneknél is,
ugyanolyan gyorsan, mint az egyértelmű esetekben.
MR: Mutatunk egy videót,
és szeretnénk, ha döntenének:
törölnék-e,
vagy meghagynák?
(Video) (Légvédelmi sziréna)
(Robbanás)
(Arabul beszélő emberek)
MR: Letakartunk néhány részletet a kedvükért.
Egy gyereket alkalomadtán vészesen megzavarhat
és szélsőségesen megrémiszthet az ilyen tartalom.
Tehát, törölnék inkább?
És ha ez a videó segíthetné a háborús bűnök kivizsgálását Szíriában?
És mi van, ha senki nem hall a légicsapásról,
mert a Facebook, a YouTube és a Twitter eldöntötték, hogy leveszik?
Az Airwars, egy londoni székhelyű civil szervezet
megpróbálja minél gyorsabban megtalálni az ilyen videókat,
bármikor is töltötték fel a közösségi médiába,
hogy aztán archiválja.
Tudják, hogy előbb vagy utóbb
a Facebook, a YouTube, a Twitter törli az ilyen tartalmakat.
Mobiltelefonjukkal felfegyverkezve sokszor olyan dolgokról is tudósítanak emberek,
amikhez az újságírók nem férnek hozzá.
Emberjogi csoportok sokszor nem tehetnek jobbat,
gyorsan elérhetővé teszik felvételeiket a széles nyilvánosság számára azzal,
hogy feltöltik őket a közösségi médiába.
Nem ez kéne legyen az internetben rejlő erő?
Nem ezeket az álmokat dédelgettük
a kezdetekkor az internettel kapcsolatban?
Vajon az ilyen képek és videók
nem győzik meg a tények iránt érzéketlen embereket,
hogy gondolják újra?
HB: De ehelyett mindent törölnek, ami kényelmetlenséget okozhat.
Van egy általános elmozdulás a társadalomban.
A média például egyre gyakrabban használ figyelmeztetést
az olyan cikkek tetején,
amelyek esetleg fenyegetőnek vagy ijesztőnek értelmezhetők.
Vagy az Egyesült Államok egyetemein mind több hallgató követeli
az olyan ókori klasszikusok tiltását a tanrendből,
amelyek nemi erőszakot vagy tettlegességet ábrázolnak.
De hová jutunk ezzel?
Fizikai sértetlenségünket, mint emberi jogot,
világszerte garantálják az alkotmányok.
Az Európai Unió Alapjogi Chartája
ezt a jogot a mentális sértetlenségre is kimondja.
De még ha nehéz is megjósolni a képek és videók
lehetséges traumatikus hatását,
valóban olyan óvatosak akarunk lenni,
hogy kockáztatnánk azt, hogy tudjunk a társadalmi igazságtalanságokról?
Mit tegyünk hát?
Mark Zuckerberg mostanában jelentette be, hogy mi, felhasználók,
szinte mindenki,
a jövőben egyénileg fogja eldönteni,
hogy mit szeretne látni a platformon,
azzal, hogy beállítja személyes szűrőjét.
Így bárki könnyen kérheti, hogy ne zavarják
háborús felvételekkel vagy más erőszakos konfliktusokkal, mint...
MR: Én olyan fickó vagyok, akit nem zavar a keblek látványa,
és érdekel a globális felmelegedés,
de a háborút nem szeretem olyan nagyon.
HB: Én meg pont az ellenkezője vagyok,
egy csöppet sem érdekelnek a fedetlen keblek vagy meztelen testek.
De a fegyverek miért ne? Igen, szeretem a fegyvereket.
MR: Ha nem osztjuk meg a tudásunkat a hasonló társadalmi problémákról,
akkor hogyan fogjuk megvitatni a társadalmi kérdéseket?
Hogyan szólítjuk meg az embereket, hogy tegyenek valamit?
Még több, egymástól elszigetelt buborék fog létrejönni.
Az egyik központi kérdés, hogy mi lesz fontosabb a jövőben:
az önkifejezés szabadsága vagy az igény, hogy biztonságban érezzük magunkat?
Ez elvi kérdés.
Hogy nyílt vagy zárt társadalmat szeretnénk
a digitális térben teremteni?
Szabadság vagy biztonság – ez a lényegi kérdés.
A Facebook mindig is "egészséges" platform akart lenni.
A felhasználóknak először is biztonságban kell érezniük magukat.
Ugyanígy fogalmaznak
a filippínó tartalommoderátorok
számos interjúban.
(Videó) Az a világ, amiben jelenleg élünk,
szerintem nem igazán egészséges.
(Zene)
Ebben a világban valóban jelen van a gonosz, aki létezik.
(Zene)
Szükséges, hogy odafigyeljünk.
(Zene)
Kontroll alatt kell tartsuk: jó vagy rossz.
(Zene)
[Figyelj, fiatalember! – Isten]
MR: A szigorúan katolikus Fülöp-szigeteken a fiatal moderátorok számára
ez a keresztény küldetéshez kötődik.
Tenni a világ bűnei ellen,
amelyek a világhálón keresztül terjednek.
"Erkölcsi kötelességünk megőrizni a tisztaságot" –
ez általános vélekedés a filippínók között.
HB: Mások abból nyernek ösztönzést,
hogy elnökükhöz, Rodrigo Dutertéhez hasonlítják magukat,
aki 2016 óta kormányozza a Fülöp-szigeteket,
és az volt a választási ígérete, hogy "feltakarítok".
Ez azt jelenti, hogy úgy szüntet meg különböző problémákat,
hogy szó szerint az utcán öli meg a feltételezett bűnözőket,
bármit is jelentsen ez.
Megválasztása óta
nagyjából 20 000 embert gyilkoltak meg.
A filmben az egyik moderátor azt mondja,
"Amit Duterte az utcán csinál,
azt teszem én az internetért."
Itt vannak ők, az önjelölt szuperhősök,
akik kikényszerítik a törvényt és rendet digitális világunkban.
Kitakarítanak, tisztára sikálnak mindent,
megszabadítanak minket minden gonosztól.
Ami régebben a hatóságok dolga volt,
mára 20-as éveik elején járó főiskolát végzettek teszik,
három-ötnapos képzés után megszerzett papírral.
Ezzel a minősítéssel rendelkeznek azok,
akik nem kisebb munkát végeznek, mint a világ megmentése.
MR: A nemzeti szuverenitás átkerült a magáncégek kezébe,
ők meg átadják a felelősségüket egy harmadik félnek.
Ez a kiszervezés kiszervezésének kiszervezése,
ami most megy.
A közösségi háló
merőben új infrastruktúra,
saját mechanizmusával,
tevékenységének saját logikájával,
így egy egészen új, saját veszéllyel,
ami nem létezett még a digitális világ előtti publikus világban.
HB: Amikor Mark Zuckenberg megjelent az USA Kongresszusában
vagy az Európai Parlamentben,
mindenféle kritikákkal került szembe.
Mindenre ugyanúgy reagált:
"Kijavítjuk,
és ennek megfelelően folytatjuk."
De az ilyen vitákat nem a Facebook, a Twitter
vagy a Google hátsó szobáiban kéne lefolytatni –
ezekről a témákról nyíltan kéne vitázni új, világpolgári parlamentekben,
olyan új intézményekben, amelyek figyelembe veszik az emberek sokféleségét,
és ezzel hozzájárulnak a világháló utópisztikus projektjéhez.
S míg talán lehetetlen a világ felhasználóinak értékrendjét
figyelembe venni,
érdemes hinni abban,
hogy több dolog van, ami közös bennünk, mint ami elválaszt.
MR: Hát, igen, olyan időkben, amikor a populizmus megerősödik,
népszerűvé válik tisztázni a jelenségeket,
megszabadulni tőlük,
láthatatlanná tenni őket.
Világszerte terjed ez a felfogás
az analóg és digitális világban egyaránt.
A mi kötelességünk megállítani,
még mielőtt késő lenne.
Szabadság és demokrácia kérdésében
más alternatívák is kell, hogy legyenek, mint hogy:
HB: Töröl.
MR: Vagy nem érdekes.
HB: Nagyon köszönjük.
(Taps)