Prema Američkoj akademiji oftamologije,
kreiramo 60 do 100 litara suza godišnje.
Ja, moglo bi se reći, proizvodim mnogo.
Iako stvaramo manje suza s godinama,
shvatila sam da bih tako do 80. godine života
napunila 40 prosječnih kada.
A plakanje u svojim mladim danima?
Nije nešto čime se ponosim.
Kad sam imala pet godina,
mislila sam kako je vježbanje pisanja svog imena po zidu
jako dobra ideja.
Po vanjskom zidu.
Mama se nije baš slagala.
Dala mi je četkicu za zube i rekla:
"Evo ti, ribaj."
Pa jesam.
Sjedila bih za stolom u blagovaonici toliko dugo, činilo se vječno.
Nisam htjela pojesti povrće.
Vjerojatno znate kako je to.
Propustila bih svoje najdraže crtiće i plakala kao luda.
Plač je uvijek bio povezan s nečim lošim.
Na svu sreću, odrasla sam.
Prestala sam pisati po zidovima, počela jesti povrće
i ušla u predivan svijet majčinstva.
I moram vam reći, plač poprima posve novo značenje.
Bila sam trudna devet mjeseci i sjedila na kauču,
gledajući ulazna vrata gdje su bile moje pune torbe,
čekale me,
jer sam se nadala da će danas biti taj dan.
Malo se namjestim
i pomislim: "Znaš, možemo ljude slati u svemir,
a ne možemo niti predvidjeti kad će se roditi beba."
I tada bih osjetila taj pritisak u svojim grudima,
stezanje u grlu
i samo počela plakati.
I znate što?
Nisam imala pojma zašto.
U to vrijeme,
to me još više uzrujalo
pa sam na kraju bila uzrujana jer sam uzrujana.
Duboko sam udahnula -- (Udah)
i izdahnula -- (Izdah).
Mislila sam da će to pomoći, no nije pomoglo.
I tada uleti moj brat sa svojim kiselim smiješkom i kaže:
"Što je tebi?"
Rekla sam: "Ništa, pusti me na miru."
I je, pobjegao je koliko su ga noge nosile.
I znate što sam učinila kad je otišao.
Plakala, još jače.
Bila sam posramljena, kao kad sam bila dijete.
Sebi na sreću,
trebala sam gledati tu torbu pored ulaznih vrata
samo još 9 dana,
prije dana poroda.
I konačno, moje tijelo je reklo - vrijeme je.
I nakon 18 sati osjećanja kako moje tijelo pokušava izbaciti to malo biće,
koje je težilo otprilike kao kugla za kuglanje,
i sati teškog tiskanja
tijekom kojih sam mislila da je beba zapela,
u trenutku,
moja predivna mala Jennifer
je izašla na svijet.
I gledala sam je, a ona je plakala
pa sam i ja počela plakati.
Svu tu emociju i pritisak koje sam osjećala iznutra trenutak prije,
odmah je zamijenilo najsretnije olakšanje
koje sam ikad osjetila.
I nakon devet mjeseci plakanja oko tog straha i brige
i ludih hormona bez kontrole,
to se u trenutku prevorilo u najdublji,
najljepši i najsretniji plač u mom životu.
I nisam se mogla kontrolirati.
Te teške suze,
te sretne suze,
te preplavljujuće sretne suze,
nisu imale kuda nego van.
I te suze,
u tom trenu, taj neopisiv osjećaj
koji me potaknuo da rodim još tri mala čuda
i počnem pomagati drugima da imaju svoja.
Postala sam edukator o porođajima
i započela potpuno novi odnos prema suzama.
U 30 godina podučavanja,
jedan me od satova dirnuo u srce.
Tema večeri --
emocije trudnoće, zamislite.
I bilo je važno
da prvo nauče o emotivnim promjenama i ponašanju tijekom trudnoće
i kako kad plačemo, možemo osjećati kao da tijelo ispušta
taj višak emocija,
kao da prerađuje ono što ne može zadržati u sebi.
Kao ispušni otvor za teški osjećaj tuge,
sreće ili čak olakšanja nakon dana,
godina očekivanja tog čarobnog trenutka.
Kao da vaše tijelo istiskuje sve te emocije van
u obliku vode koja izlazi kroz oči.
Naših suza.
Suze su uvijek bile očekivane tijekom mojih satova.
Ovaj put ne moje, već novih mama.
I te večeri na tom satu,
bilo je potpuno drugačije.
Baš sam završila priču o emotivnim promjenama tijekom trudnoće
i nastavila s pričom o Kuvada sindromu (fantomskoj trudnoći).
Riječ "kuvada" potječe od francuskog izraza "couver",
što znači "sjediti na jajima",
poput ptica koje štite gnijezdo.
A tko bi to gnijezdo mogao štititi bolje nego partner buduće majke?
Drugog naziva "simpatetična trudnoća",
Kuvada sindrom je stvaran fenomen,
gdje partner koji nije trudan može poprimiti karakteristike trudnoće
poput promjene raspoloženja, nedostatka sna,
dobivanja na težini,
a za neke, veliku potrebu da učine nešto novo i neočekivano,
poput kupovanja novog sportskog automobila
ili novog hobija poput profesionalnog kuhanja.
Razred se obično malo nasmije nakon toga
i to je to.
Završimo sat.
Ali tu nije završilo.
Kad sam završila rečenicu,
jedan jak, krupan budući otac ustane,
i bila sam sigurna da odlazi.
Ali umjesto toga, na grub naredbeni način kaže:
"Dobro, ljudi,
koliko vas je plakalo tijekom te stvari,
znate, njezine trudnoće?"
Bacila sam oko na razred da se uvjerim da su svi dobro.
Bili su u redu,
no bili su napeti da vide što će se dogoditi dalje.
I tada jedan muškarac digne ruku i kaže: "Ja jesam."
I tada još jedan,
i priče su samo stizale.
Čak i jedna šutljiva cura --
bila je zaručnica jedne od budućih mama --
pogleda je i kaže:
"Vidiš? Rekla sam ti da je i moj plač normalan."
Razred se povezao,
shvatili su međusobne vrijednosti
i svi smo otišli kući s novim poštovanjem
za partnere koji nisu trudni.
Meni je to učvrstilo strast da cijenimo te suze.
Tada je postalo bolje.
Na posljednjoj večeri tog istog šestotjednog tečaja,
jedna buduća majka mi je prišla.
Pitala je da pričamo nasamo i ja sam naravno pristala
pa smo otišle u kut.
I kaže:
"Moram Vam zahvaliti što ste spasili moju vezu."
Pustila sam je da nastavi, i kaže mi
da je njen muž razmišljao da je napusti
zbog njenih promjena ponašanja,
pretjeranog plakanja
i njegovog nemira i ljutnje oko ove trudnoće.
Ali nije otišao.
Rekla mi je da su shvatili da je normalno plakati.
I rekao joj je da kad on plače,
više se ne osjeća toliko ljuto.
Wow!
Ne samo da je plač ujedinio moj razred,
nego je održao taj par zajedno.
I znate, njegov komentar o ljutnji me uistinu zaintrigirao
pa sam malo istražila
i eto dr. Orena Hassona,
evolucionarnog psihologa,
koji je imao nekoliko teorija da kad nam suze zamagle vid,
doista imaju moć da ponekad smanje našu mogućnost reakcije na tu ljutnju.
Ali suze nisu bile ljutnja.
Bile su više poput ispušnog ventila.
I iako većina nas suze pokušava zadržati unutra,
pustiti ih van bio bi bolji način postupanja.
Zadržavanje suza
može povećati naše osjećaje ljutnje ili tuge.
I kad ispuštamo te suze,
naši hormoni su na visokom stupnju,
i to znamo
zbog dr. Williama Freya, biokemičara.
On je spoznao da unutar naših emotivnih suza --
ne svakidašnjih, ono, zjevajućih suza,
nego baš emotivnih suza --
postoji velika koncentracija stresnih hormona
i leucinovih enkefalina,
ili, lakše za izgovoriti, endorfina.
I dok naši hormoni stresa pomažu našem tijelu,
naš endorfin, kemikalija dobrog osjećaja,
pomaže smanjiti bolove
kako bi nam poboljšao raspoloženje.
A tko to ne bi htio?
Postoje dva razloga zbog kojih se luči endorfin
za većinu nas.
Stres i bol.
A za ženu koja rađa,
koja osjeća i stres i bol,
endorfin je dar.
I kako porod ide dalje,
koncentracija endorfina će se povećati da joj olakša potencijalno dug porod.
Zbog toga,
majka se bolje nosi s time
i može biti svjesnija i skoro euforična nakon poroda.
Plač
je jednostavno super.
Da bar postoji veća riječ.
Plač nam pruža priliku za fizičko olakšanje,
za intimu između dviju osoba
i na kraju krajeva,
promovira fizičko i mentalno zdravlje.
I kao izraz
naših najstresnijih unutrašnjih ljudskih iskustava,
ne trebate se sramiti,
nema razloga za sram
i nema razloga za bježanje od toga.
Moramo imati zdrav odnos s plakanjem
i promijeniti način gledanja na suze.
Vidimo ih kao porazne, strašne i zbunjujuće,
dok su zapravo predivne,
umirujuće i ublažavajuće.
Ne treba ih se gledati kao na neki piskavi alarm
koji označava da nešto nije u redu,
nego kao na prirodnu funkciju
naših nevjerojatnih tijela.
Meni je plakanje toliko potrebno koliko i disanje.
I sad, ako me muž zatekne kako plačem na onom kauču,
koji je morao naučiti puno više nego je ikad htio o plaču,
ne ode od mene.
Pita me zašto plačem,
i samo mu kažem da se moram isprazniti.
Uzme mi ruku,
i znate što učinim ja?
Sve izbacim iz sebe.
I tada ću zaroniti u onaj dubok osjećaj intime
i nevjerojatan osjećaj olakšanja
koji mi mogu donijeti samo moje suze.
Hvala vam.