Ove godine sam navratila u Ohio zbog vjenčanja u obitelji
i dok sam bila tamo,
upoznala sam Annu i Elsu iz "Snježnog kraljevstva".
Ne baš Annu i Elsu iz "Snježnog kraljevstva"
jer ovaj događaj nije financirao Disney.
Dvije poduzetnice su imale posao održavanja tuluma za princeze.
Vaša klinka navršava 5?
Otpjevat će par pjesama, posuti malo vilinskog praha, odlično je.
I nisu mogle propustiti priliku
i fenomen poput "Snježnog kraljevstva".
Unajmila ih je lokalna trgovina s igračkama,
klinci dolaze u subotu ujutro,
pokupuju Disney stvari, slikaju se s princezama,
i to je to.
Kao Djed Mraz, bez sezonskih ograničenja.
(Smijeh)
Moja tro i pol godišnja nećakinja je bila luda za time.
Nije ju bilo briga što te dvije žene potpisuju postere i bojanke
kao Snježna kraljica i princeza Ana s jednim N da izbjegnu tužbu.
(Smijeh)
Za moju nećakinju i više od 200 klinaca na parkingu tog dana,
to su bile Anna i Elsa iz "Snježnog kraljevstva".
Opako je vruće subotnje kolovoško jutro u Ohiju.
Došli smo tamo u 10, prema rasporedu početka,
i dobili smo broj 59.
Do 11 sati, prozvali su brojeve od 21 do 25;
ovo će potrajati,
a ne postoji količina besplatnih boja za lice ili privremenih tetovaža
koja bi spriječila topljenje koje se događalo ispred trgovine.
(Smijeh)
Do 12:30 smo i mi pozvani u red:
"56 do 63, molim."
I kako smo ušli, vidjeli smo scenu koju vam jedino mogu opisati
tako da vam kažem da je izgledalo kao da je Norveška povratila.
(Smijeh)
Kartonske pahuljice su pokrivale pod,
šljokice na svakoj ravnoj površini i sige po zidovima.
I kako smo stajali u redu,
u pokušaju da mojoj nećakinji dam bolji pogled
od stražnjice majke broj 58,
stavila sam ju na svoja ramena,
i bila je instantno oduševljena pogledom na princeze.
Kako smo se pomicali prema naprijed, njeno uzbuđenje je samo raslo,
i kada smo napokon došli do početka reda,
a broj 58 je raširila svoj plakat princezama na potpis,
mogla sam doslovno osjetiti uzbuđenje u njenom tijelu.
I budimo iskreni, u tom trenutku, i ja sam bila već poprilično uzbuđena.
(Smijeh)
Skandinavska dekadencija je bila očaravajuća.
(Smijeh)
Dakle dođemo na početak reda
i izmorena se prodavačica okrene prema mojoj nećakinji i kaže:
"Hej, dušo. Ti si sljedeća!
Želiš li sići ili ćeš ostati
na tatinim ramenima za sliku?"
(Smijeh)
Bila sam, u nedostatku bolje riječi, zaleđena.
(Smijeh)
Zadivljujuće je to što smo u neočekivanoj sekundi došli do pitanja
tko sam ja?
Jesam li teta? Ili sam odvjetnik?
Milijuni su ljudi vidjeli moj video o teškim razgovorima,
a ispred mene je stajao upravo jedan takav.
U isto vrijeme,
ništa mi nije važnije nego djeca u mom životu,
stoga sam se našla u situaciji u kojoj se tako često nalazimo,
rastrgani između dvije stvari, dva nemoguća izbora.
Hoću li biti odvjetnik?
Hoću li skinuti nećakinju s ramena i okrenuti se prodavačici da joj objasnim
da sam joj, ustvari, teta, a ne otac,
i da bi morala biti pažljivija
a ne skakati na zaključke o rodu na temelju frizure i ramena --
(Smijeh) --
i dok to radim,
propustim ono što je, do ovog trenutka, najveći trenutak života moje nećakinje.
Ili ću biti teta?
Hoću li zaboraviti na taj komentar, slikati milijun fotografija,
i da mi ništa ni na sekundu ne odvuče pažnju s čiste radosti tog trenutka,
i čineći to,
izaći sa sramotom koja dolazi kada se ne postavite za sebe,
pogotovo ispred moje nećakinje.
Tko sam ja?
Što je bilo važnije? Koja je uloga bila važnija?
Jesam li bila teta ili odvjetnik?
Imala sam dijelić sekunde da odlučim.
Učeni smo trenutačno
da živimo u svijetu konstantne i povećavajuće polarnosti.
Toliko je crno i bijelo, toliko mi i oni, toliko ispravno i pogrešno.
Ne postoji sredina, ne postoji siva zona, samo polarnost.
Polarnost je stanje u kojemu su dvije ideje ili mišljenja
u potpunoj međusobnoj suprotnosti;
dijametralno suprotni.
Na čijoj si strani?
Jeste li bespogovorno protiv rata, za izbor, protiv smrtne kazne,
za regulaciju oružja, za otvorene granice i za uniju?
Ili ste potpuno i beskompromisno
za rat, za život, za smrtnu kaznu,
vjerujete da je drugi amandman apsolutan,
protiv imigranata i za posao?
Ovo je sve ili ništa, ili si s nama ili si protiv nas.
To je polarnost.
Problem s polarnošću je taj
što eliminira individualnost našeg ljudskog iskustva
i to ga čini kontradiktornim ljudskoj prirodi.
No ako smo povučeni u ova dva smjera,
to nije ono gdje zapravo postojimo --
polarnost nije naša stvarnost --
gdje polazimo otamo?
Što je na drugom kraju tog spektra?
Ne mislim da je to nedostižna harmonijska utopija,
mislim da je suprotno polarnosti dualnost.
Dualnost je stanje u kojemu imate dva dijela,
no ne dijametralno suprotna,
već u istodobnoj koegzistenciji.
Mislite da nije moguće?
Ovo su ljudi koje znam:
Znam katolike koji su za izbor, feministkinje koje nose hidžab,
veterane koji su protiv rata,
ljubitelje oružja koji misle da bih se trebala moći oženiti.
Te ljude znam, to su mi prijatelji i obitelj,
to je većina našeg društva, to ste vi, to sam ja.
(Pljesak)
Dualnost je sposobnost držanja dvije stvari.
No, pitanje je, možemo li posjedovati svoju dualnost?
Možemo li imati hrabrosti držati obje stvari?
Radim u restoranu u gradu
i postala sam dobar prijatelj s kolegicom.
Bila sam poslužitelj i imale smo odličnu vezu,
bilo nam je odlično zajedno.
Njen španjolski je bio odličan
jer je bila iz Meksika.
(Smijeh)
Ta rečenica je trebala ići suprotno.
Njen engleski je bio ograničen, no značajno bolji od mog španjolskog.
No ujedinile smo se svojim sličnostima,
a ne odvojile zbog razlika.
Bile smo bliske iako smo bile iz drugačijih svjetova.
Ona je bila iz Meksika,
ostavila je obitelj kako bi ona mogla doći ovdje
i priuštiti im tamo bolji život.
Bila je pobožna konzervativna katolkinja,
vjerovala je u tradicionalne obiteljske vrijednosti,
stereotipne uloge muškarca i žene,
a ja sam bila, pa, ja.
(Smijeh)
No ono što nas je zbližilo je bilo kada je pitala za moju djevojku
ili dijelila slike svoje obitelji.
To su bile stvari koje su nas zbližile.
Jednog dana, bile smo otraga,
ribajući hranu koliko smo brzo mogle, okupljene oko malog stola,
tjekom vrlo rijetkog zatišja,
i novi dećko u kuhinji je prišao --
bio je njen rođak --
i sjeo s nama sa svim bravadom i mačizmom
koje je njegovo 20-godišnje tijelo moglo držati.
(Smijeh)
Rekao joj je: [španjolski] "Ima li Ash dečka?"
Uzvratila mu je: [španjolski] "Ne, ima djevojku."
A on je rekao: [španjolski] "Djevojku?!?"
Odložila je svoju vilicu, prodorno ga pogledala
i rekla: [španjolski] "Da, djevojku. To bi bilo sve."
Njegov štemerski osmijeh je zamijenjen onim poštovanjem prema majci,
uzeo je svoj tanjur, odšetao i vratio se na posao.
Nije me niti pogledala.
Otišla je, napravila istu stvar --
bio je to razgovor od 10 sekundi, vrlo kratka interakcija.
Na papiru je imala mnogo više toga zajedničkog s njim:
jezik, kulturu, povijest, obitelj, njena zajednica je bila njen život ovdje,
no njen moralni kompas je odbacio sve to.
Malo kasnije su se zezali u kuhinji na španjolskom,
o nečemu što nije imalo veze sa mnom,
i to je dualnost.
Nije morala izabrati neko stajalište o homoseksualnosti umjesto svog naslijeđa.
Nije morala izabrati svoju obitelj umjesto našeg prijateljstva.
Nije bilo ili Isus ili Ash.
(Smijeh)
(Pljesak)
Njena individualna moralnost je bila toliko duboko ukorijenjena
da je imala hrabrosti držati obje stvari.
Naš moralni integritet je naša odgovornost
i moramo ga biti spremni braniti čak i kada nije prikladno.
To znači biti saveznik, i ako ćete biti saveznik,
morate biti aktivan saveznik:
Ispitujte, reagirajte kada čujete nešto neprimjereno,
zapravo pristupite.
Imala sam godinama obiteljsku prijateljicu koja je moju curu zvala mojom ljubavnicom.
Ozbiljno? Ljubavnica?
Toliko previše seksualno,
toliko gay pornići iz '70-ih.
(Smijeh)
No trudila se, pa je pitala.
Mogla ju je zvati mojom prijateljicom,
ili mojom "prijateljicom" ili mojom "posebnom prijateljicom" --
(Smijeh) --
ili još gore, mogla je ne pitati uopće.
Vjerujte mi, draže nam je da pitate.
Radije bih da ju zove ljubavnicom, nego da ne kaže ništa.
Ljudi mi često govore, "Pa, Ash, mene nije briga.
Ne vidim rase, religije ili seksualnost.
Nije mi važno, ne vidim to."
No, mislim da suprotnost homofobiji, rasizmu i ksenofobiji nije ljubav,
nego apatija.
Ako ne vidite moju homoseksualnost, onda ne vidite mene.
Ako vam nije važno s kime spavam,
onda ne možete zamisliti koji je osjećaj
kada hodam ulicom kasno noću držeći njenu ruku,
pristupiti grupi ljudi i morati odlučiti
da li da ju zadržim ili ispustim
kada sve što želim je stisnuti je čvršće.
I malu pobjedu koju osjećam
kada prođem i ne moram joj pustiti ruku.
I neopisiv kukavičluk i razočarenje koje osjećam kada ju pustim.
Ako ne vidite tu borbu
koja je jednistvena mojem ljudskom iskustvu jer sam gay, tada ne vidite mene.
Ako ćete biti saveznik, trebate me vidjeti.
Kao individualci, kao saveznici, kao ljudi,
moramo moći držati obje stvari:
i dobro i zlo,
i lako i teško.
Nije lako naučiti kako držati dvije drugačije stvari,
naprotiv, teško je.
I što ako je dualnost samo prvi korak?
Što ako smo kroz empatiju, suosjećanje i ljudsku interakciju
u mogućnosti naučiti držati dvije stvari?
Ako možemo držati dvije stvari, možemo držati 4,
ako možemo 4, možemo i 8,
ako možemo 8, možemo na stotine.
Kompleksni smo individualci,
vrtlozi kontradikcije.
Svi trenutačno držite toliko stvari.
Što možete napraviti da primite samo nekoliko njih više?
Dakle, natrag na Toledo, Ohio.
Na početku sam reda,
nećakinja na mojim ramenima, iscrpljena radnica me nazove tatom.
Jesu li vama ikada pogriješili spol?
Čak ni to.
Jesu li vas ikada nazvali nečime što niste?
Ovako je to za mene:
U trenutku postajem unutarnja oluja kontrastnih osjećaja.
probije mi znoj koji je kombinacija bijesa i poniženja,
osjećam se kao da cijela trgovina gleda u mene,
i istovremeno se osjećam nevidljivom.
Želim eksplodirati u tiradu bijesa,
i želim se podvući pod kamen.
Na vrhu svega toga se nalazi frustracija jer nosim
usku, ljubičastu, vankarakternu majicu,
tako da mi cijeli dućan vidi sise,
kako bih osigurala da se baš ta stvar ne dogodi.
(Smijeh)
No, unatoč mojim najboljim naporima da budem viđena u spolu koji jesam,
i dalje se događa.
I nadam se svakim gramom svoga tijela da nitko nije čuo --
ni moja sestra, ni moja djevojka, i definitivno ne moja nećakinja.
Naviknuta sam na ovu poznatu bol,
no napravit ću što trebam da od nje zaštitim ljude koje volim.
No tada skidam nećakinju s ramena,
i ona otrči Elsi i Anni --
ono na što je toliko čekala --
i sve to nestane.
Sve što je važno je osmijeh na njenom licu.
I kako 30 sekundi, na kojih smo čekali dva i pol sata, dolazi kraju,
skupljamo stvari i ponovno susretnem pogled prodavačice;
daje mi osmijeh isprike i oblikuje ustima:
"Tako mi je žao!"
(Smijeh)
Njena humanost, njena volja da prizna svoju pogrešku me razoružava trenutno,
i tada joj kažem: "U redu je, događa se. Ali hvala."
I shvatim u tom trenutku
da ne moram biti
ili teta ili odvjetnik, mogu biti oboje.
Mogu živjeti u dualnosti, mogu držati dvije stvari.
I ako u tom okruženju mogu držati dvije stvari,
mogu držati toliko mnogo više stvari.
Dok moja djevojka i moja nećakinja izlaze iz trgovine držeći se za ruke,
okrenem se svojoj sestri i upitam: "Je li vrijedilo?"
A ona mi vrati: "Zezaš me?
Jesi li joj vidjela izraz lica? Ovo joj je bio najbolji dan u njenom životu!"
(Smijeh)
"Bilo je vrijedno dva i pol sata na vrućini,
bilo je vrijedno precijenjene bojanke koju i tako već imamo."
(Smijeh)
"Čak je bilo vrijedno i to da su te nazvali tatom."
(Smijeh)
I po prvi put u mom životu, zapravo i je bilo.
Hvala vam, Boulder. Ugodna vam noć.
(Pljesak)