"לאן אבא הולך עם הגרזן?"
שאלה פרן את אימה, כשהתיישבו לארוחת הבוקר.
אימה של פרן הסבירה לה שנולד חזרזיר לא-מפותח
ולא סביר שהוא ישרוד.
אביה של פרן התכוון להרוג אותו.
פרן רצה החוצה.
"בבקשה, אל תהרוג אותו. זה לא הוגן!
"לא אשמתו שהוא נולד קטן, נכון?
"אילו אני הייתי קטנה מאד כשנולדתי, היית הורג אותי?"
-"ברור שלא. ילדה זה דבר אחד, וחזרזיר לא-מפותח זה דבר אחר."
-"בעיני אין שום הבדל.
"זהו אי-הצדק הכי נורא שעליו שמעתי."
אולי השורות האלה, מתוך "חוות הקסמים",
הן שהותירו בי חותם כילדה.
ממש כפי שהרשת של שרלוט נרקמה כדי להציל את חיי ווילבור,
מוחי החל להגות בקשרים שבין כולנו.
ואולי היתה זו אשמתו של דיסני, שעזר לי לראות ולשמוע
את פחדו של במבי לאחר שאימו נפלה קורבן לצייד.
או את הדמעות שזלגו על לחייו של דמבו
כשאימו ליטפה אותו בחידקה כשהיתה כבולה בתוך קרון קרקס.
אולי העובדה שגדלתי בטקסס וראיתי את הפרות בשדות
וחשבתי, מה אם אחת מהן לא תשוב הביתה
בגלל ההמבורגר שאני אוכלת.
הדאגה והפחד שהאחרות היו חוות.
ואולי היו אלה גירושיהם של הורי.
אינני יודעת מה היה הדבר המדויק שעורר אותי לחשוב
על משפחות כל היצורים המרגישים, אבל זהו חלק ממי שאני
וזה עוזר לעצב את הבחירות שלי במהלך חיי.
המחשבה, לאבד את אימי או את אחת מאחיותי
היתה לי בילדותי פחד ממשי מאד.
חשתי אפילו פגועה מכך שאחיותי נסעו ללמוד בקולג'.
זאת הרי משפחתי; לא רציתי שניפרד.
תהיה אשר תהיה הסיבה, בגיל צעיר החלטתי
לעזור לקבל החלטות שימעיטו את סבלם של יצורים מרגישים.
כמו, לנעול מגפיים שאינם עשויי עור.
אם תזכרו ולו דבר אחד מהרצאתי, אני מקווה שזה יהיה הדבר:
בחירות מזון לא-מושכלות עלולות להגביר את סבלם של יצורים מרגישים.
ולכן, בחירות המזון שלכם יכולות לשנות את העולם.
הפכתי צמחונית לראשונה כשהייתי צעירה.
אימי אמרה לי שהעוף שאני אוכלת הוא, ובכן, עוף.
אני זוכרת שעמדתי בתור בקפטריה של ביה"ס היסודי
וביקשתי מהמגישה לא לשים בשר על האנצ'ילדה עם הגבינה.
היא שאלה אם אני צמחונית.
במוחי הצעיר, תהיתי
למה היא חושבת שאני מספיק מבוגרת לטפל בכלבים וחתולים חולים.
(צחוק)
אמרתי לה שלא.
(צחוק)
כשהייתי מתבגרת, הצלחתי לדבוק יותר במחוייבות שלי.
אימי הכינה לי ארוחות נפרדות, כמו אנצ'ילדה עם תירס.
כשהייתי בתיכון, היא בדיוק למדה להכין פשטידות,
ואז בדיוק הפכתי לטבעונית.
היא אמרה: "אני מרימה ידיים."
אמרתי לה שאוכל מידי יום כריכי חמאת בוטנים וריבה
אם ברצוני להישאר מחוייבת לטבעונות שלי.
עם הזמן למדתי עוד אודות הטרגדיה שבהפרדה
בין החיות האלה ועל הקשרים שקיימים כשהן ביחד.
שיניתי את הבחירות שלי כך שלא אתרום לזה.
פרות אימהות, המנוצלות לתעשיית החלב,
תינוקותיהן נלקחים מהן לאחר הלידה,
משום שהאימהות הגדולות והנהדרות האלה תיאבקנה כדי להישאר עם תינוקותיהן.
בדרום-ג'ורג'יה הזדמן לי לצלם
סרטון קורע-לב של פרה שבוכה לאחר שהופרדה מתינוקה.
העגל צווח והיא ענתה לו.
(בכי פרות)
ישבתי בפגישה אצל חוואי בעל משק חלב קטן מוושינגטון,
שסיפר לי סיפור
על פרה שנמאס לה מכך שהוא מרחיק ממנה את תינוקותיה.
לדבריו, הפרה המליטה תאומים
וכשהוא לא מצא אחד מהם, יצא לחפשו.
בסופו של דבר הוא גילה שהיא הסתירה אחד מהם.
לדבריו, היא ניסתה להגן על תינוקה.
מאז נוכחתי לדעת שזה קורה הרבה.
אבל לא רק אצל פרות.
חזירות הרות, בסביבה טבעית יותר,
בונות קינים טרם ההמלטה בענפים שהן אוספות בפיהן.
תרנגולות אמהות משתמשות בקולות שונים
כדי להגן על אפרוחיהן מפני טורפים.
ככל אם, גם הן רוצות לגונן על תינוקותיהן מכל רע.
בדיוק כמו בעלי החיים האנושיים, גם בעלי-חיים אלה חשים כאב.
בחברה שלנו, אנו מנותקים מאד מבעלי החיים,
ומנותקים מאד מן האמצעים בהם מיוצר מזוננו.
בסופו של דבר קיבלתי החלטה,
למקד את כוחותי בבחירות המזון שלנו
ובכוח השינוי הטמון בהן.
אנו אוכלים מספר פעמים ביום,
וכל בחירת מזון אומרת משהו עלינו.
אני מאמינה בכוח ההשפעה שלבחירות המזון הנפרדות שלנו
ושל קולנו המשותף.
בכך שהפכתי טבעונית, ידעתי שאני תורמת את חלקי
למניעת הסבל של בעלי-חיים לא-אנושיים.
אבל מה בדבר מזונותי?
מה עם עובדי המשק?
נכון שאני יכולה להפסיק לאכול חיות כדי שלא לתרום
לסבל שלהן,
אבל זה לא כה קל כשמדובר בעובדי המשק.
כולם זקוקים לפירות ולירקות.
בארה"ב, מיליוני עובדי משק קוטפים את מזונותינו.
לא רק את מאכליהם של טבעוניים, אלא את המזון של כולנו.
לפי הערכות, כ-400,000 מעובדי משק אלה הם ילדים.
בקליפורניה, עובדי משק רבים חיים במחנות עבודה תת-תקניים,
חיים מחוסרי-בית בערוצי הנהרות והנחלים.
הם לא מרוויחים מספיק כדי להשיג גג מעל ראשיהם,
ובכל זאת, הם מביאים מזון אל צלחותינו.
הם עובדים בטמפרטורות קיצוניות, נחשפים לכימיקלים חקלאיים,
לרבים מהם אין אפילו די כסף או גישה
לסוגי הפירות והירקות שהם קוטפים.
ההערכה היא שבקליפורניה
תוחלת החיים הממוצעת של קוטף תותים היא 49 שנה.
קבוצות כמו "איגוד פועלי אימוקאלי"
משיגות התקדמות רבה בתחום זה
באמצעות לחץ צרכנים כדי לכפות על תאגידים להכניס שינויים,
כמו שכנוע קוני עגבניות לשלם תוספת של 2 סנט בלבד לק"ג
תמורת העגבניות שהם קוטפים.
הארגון שלי, "מיזם העצמת המזון", מארגן הסעות אספקה לבתי-ספר
כעזרה להשכלת ילדיהם של עובדי משק
כדי שיוכלו לבחור בחיים קלים יותר.
אני עדיין מחפשת מה עוד אוכל לעשות.
"כשאנשים אוכלים שוקולד, הם אוכלים את בשרי."
כך אמר עבד חווה אחד לכתב, כשנשאל:
"מה היית אומר למערביים
"שאוכלים שוקולד."
במערב-אפריקה, 1.8 מיליון ילדים בגאנה, בחוף השנהב,
הם קורבנות של הצורות הגרועות ביותר של עבודת ילדים.
הוואה קוטף קקאו עבור תעשיית השוקולד.
כאן מכריחים אותם לעבוד עם ציוד מסוכן
כמו מצ'טות, חלקם ילדים בני שבע.
יש תיעוד של ילדים רבים עם צלקות על זרועותיהם ורגליהם.
אם אינם ממהרים מספיק,
כשהם נושאים את שקי הקקאו הכבדים האלה,
מכים אותם.
ילדים רבים מוכנסים בלילה מאחורי סורג ובריח, ואם ינסו לברוח
הם יוכו או יירצחו.
לכולנו יש משפחות, ביולוגיות או אחרות.
אז בואו נבחר באופן שיכבד את המשפחה
ואת הקשרים שבתוכה.
איך נוכל לעשות זאת?
אם יש לכם גישה לתוצרת טריה,
הפכו לטבעוניים.
תמכו בזכויותיהם של עובדי המשק
באמצעות חקיקה ותעמולה תאגידית
והפסיקו לאכול שוקולד.
בסדר, בסדר.
אל תפסיקו לאכול שוקולד,
אבל בבקשה מכם, קנו רק שוקולד
שאינו מגיע מצורות שעבוד הילדים הכי גרועות במערב-אפריקה.
תוכלו להשתמש ברשימות שבאתר foodispower.org
אני בוחרת מזון באופן הכי מושכל שאני יכולה
כי אני רוצה להפחית את סבלם של יצורים מרגישים.
רציתי להפוך את הכאב שהרגשתי לכוח.
הרבה מאד מכאב זה היה קשור לאובדן,
והרווח שלי היה ההרגשה שאני יכולה לשנות משהו.
אני מקווה שתצטרפו אלי ושהדיבור והמוסר שלכם יהיו שווים.
מבחינתי, הקשר בין סוגיות אלה הוא כמו ברשת של שרלוט.
אתם ובחירות המזון שלכם מסוגלים לשנות את העולם
ולצמצם את הסבל עלי-אדמות.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)