Am o întrebare pentru toată lumea.
Sunteți gata?
Să câștigi înseamnă mereu că ai reușit?
(Murmure)
Oh!
(Râsete)
Bine...
M-am pensionat de curând din funcția de antrenor
la echipa feminină de gimnastică a Universității din California,
poziție pe care am deținut-o 29 de ani.
(Aplauze)
Mulțumesc!
În timpul mandatului meu,
am cunoscut o mulțime de victorii.
Am condus echipa la șapte campionate naționale,
am fost nominalizată pentru Muzeul Celebrităților la UCLA
și chiar votată Antrenorul Secolului
de către Pac-12 Conference.
(Aplauze)
Să câștigi este foarte, foarte,
chiar foarte, foarte plăcut.
(Râsete)
Dar vreau să vă prezint perspectiva mea:
să câștigi nu e tot timpul o realizare.
Peste tot în America și în lume,
ne confruntăm cu o criză
a principiului câștigului cu orice preț,
pe care noi am creat-o.
În școlile noastre,
în companii, în politică,
a devenit acceptabil să câștigi cu orice preț.
Ca societate,
îi onorăm pe oamenii din vârful piramidei.
Îi aplaudăm călduros pe cei care câștigă campionate, alegeri și premii.
Dar, din păcate, de multe ori
chiar acești oameni părăsesc instituțiile
ca ființe umane distruse.
Din nefericire, cu 10 pe linie,
copiii pleacă distruși din școli.
Cu premii și medalii,
atleții își părăsesc adesea echipele,
distruși emoțional, mintal, nu doar fizic.
Cu profituri uriașe, angajații părăsesc adesea companiile distruși.
Am devenit atât de preocupați de acest rezultat final,
iar când rezultatul final este o victorie,
componenta umană a modului în care am ajuns acolo
e adesea ascunsă sub binecunoscutul preș,
provocând, astfel, trauma.
Prin urmare, propun să luăm o pauză.
Pauză.
Trebuie să redefinim succesul.
Succesul real e acela de a crea campioni ai vieții pentru lumea noastră,
fie că înving, fie că pierd.
(Aplauze)
Succesul adevărat e să formezi campioni ai vieții.
nu pentru echipa ta,
nu pentru compania ta
și, cu regret vă spun, nici măcar ca să te lauzi în felicitarea de Crăciun.
Îmi pare rău.
Așadar, cum facem acest lucru?
În primul rând, s-ar putea să reușești să-ți impui drumul spre victorie,
dar nu drumul către succes.
Să ne întoarcem în anul 1990, când am fost numită antrenor principal
al echipei feminine de gimnastică la UCLA.
Vreau să vă spun că n-am făcut niciodată gimnastică.
Am crescut într-o lume a baletului.
N-am făcut niciodată roata
și n-aș putea să vă învăț cum să faceți o roată corectă.
(Râsete)
E adevărat, din nefericire.
Și habar n-aveam cum se creează cultura de echipă.
Tot ce puteam face era să imit alți antrenori de succes.
Așa că am devenit dură la vorbă,
rece, neîndurătoare,
lipsită de compasiune,
încăpățânată, neînțelegătoare
și adesea de-a dreptul rea.
M-am purtat ca un antrenor
al cărui singur gând era cum să câștige.
Primele câteva sezoane ca antrenor
au fost oribile,
iar după câțiva ani în care au suportat stilul meu arogant,
echipa mi-a cerut o întrevedere.
Ei bine, ador ședințele,
așa că am spus: „Daa! Hai să avem o ședință.”
Și timp de două ore,
mi-au dat exemple despre cât de jignitoare și umilitoare a fost aroganța mea.
Mda...
Mi-au explicat
că vor să fie încurajați,
nu umiliți.
Vor să fie antrenați, nu distruși.
Vor să fie motivați,
nu constrânși sau intimidați.
A fost pentru mine un time-out
și am decis să mă schimb.
Un dictator rigid
poate crea soldați supuși, ascultători,
dar nu poate produce campioni.
Este mult mai ușor, în orice carieră,
să dictezi și să dai ordine
decât să găsești modalitatea de a motiva pe cineva
să vrea să fie mai bun.
Iar motivul este - știm cu toții -
motivația are nevoie de mult timp
pentru a prinde rădăcini.
Dar când se întâmplă,
întărește caracterul
și schimbă viața.
Mi-am dat seama că trebuie să-i fac pe elevi mai puternici
ca ființe umane per ansamblu,
nu doar ca sportivi învingători.
Așadar, pentru mine succesul s-a schimbat
de la a mă concentra doar pe victorie
la a-mi dezvolta filozofia de antrenor,
aceea de a crea campioni ai vieții prin sport.
Știam că dacă fac asta suficient de bine,
acea mentalitate de campion se va transpune în competiții.
Și așa a fost.
Ingredientul cheie a fost să creăm încredere
prin răbdare,
respectul sincerității
și responsabilitate,
toate ingredientele pentru dragostea dură.
Vorbind despre dragoste dură,
Katelyn Ohashi este un exemplu perfect.
Probabil că i-ați văzut exercițiul la sol.
A avut peste 150 de milioane de vizualizări.
Și toți sunt de acord că execuția ei face deliciul tuturor.
Dar când a venit la UCLA, Katelyn era distrusă la trup, minte și spirit.
A crescut într-o lume sportivă de nivel foarte înalt
și a fost afectată.
Când a venit în primul an la UCLA,
și-a descoperit revolta interioară într-atât de bine,
încât n-a mai putut face gimnastică
la nivelul la care fusese recrutată.
Și n-am să uit niciodată
o întâlnire de echipă avută la jumătatea primului ei an.
Eram împreună cu echipa, antrenorii și personalul auxiliar,
psihologul echipei,
iar Katelyn a spus foarte clar și fără nicio părere de rău:
„Nu mai vreau să fiu perfectă.”
Am simțit de parcă mi-a dat un pumn.
Primul meu gând a fost:
„Atunci de ce naiba trebuie să-ți mai dau o bursă?”
Era un gând plin de răutate și din fericire n-am spus cu voce tare,
pentru că apoi mi-am dat seama.
Katelyn nu ura gimnastica.
Katelyn ura tot ce era asociat cu faptul de a fi perfect.
Katelyn nu voia să câștige,
deoarece victoria cu orice preț îi furase bucuria.
Sarcina mea era să găsesc cum să o motivez
ca să vrea să fie din nou foarte bună,
ajutând-o să redefinească succesul.
Entuziasmul meu pentru această provocare s-a transformat în hotărâre
când într-o zi Katelyn m-a privit în ochi și a spus:
„Doamna Val, vreau doar să știi
că tot ce-mi spui să fac, fac exact invers.”
(Râsete)
I-am spus că accept această provocare.
(Râsete)
Și o dovadă în plus că n-aș fi câștigat impunându-i ceva.
Așa că m-am angajat într-un proces dureros de lent
de a construi o relație de încredere
și a-i demonstra că cel mai mult
îmi pasă de ea ca ființă umană.
O parte din strategia mea era să vorbim despre gimnastică doar în sala de sport.
În afara sălii de sport vorbeam despre orice:
școală, băieți, familie, prieteni, hobby-uri.
Am încurajat-o să găsească lucruri care să o bucure în afara sportului.
Și a fost așa de bine
să văd cum Katelyn Ohashy a înflorit sub ochii noștri.
Iar prin acest proces
și-a redescoperit dragostea
și respectul de sine.
Încet-încet, a putut să aducă acea bucurie
înapoi în gimnastică.
A ajuns să câștige titlul NCAA la sol
și și-a ajutat echipa să câștige al șaptelea campionat NCAA în 2018.
Prin urmare...
Mulțumesc!
(Aplauze)
Să ne gândim acum la Katelyn Ohashis din viața ta.
Să vedem cine sunt oamenii în grija și sub îndrumarea ta.
Ce le povestești copiilor tăi în drum spre casă?
Drumul spre casă în mașină
are mai multă importanță decât credem.
Te preocupă rezultatul final
sau te bucuri să folosești acest timp
ca să-ți ajuți copilul să devină campion?
Este foarte simplu:
știi că te concentrezi pe rezultatul final
dacă pui întrebări despre asta.
„Ai câștigat?”
„Câte puncte ai înscris?”
„Ai luat 10?”
Dacă vrei cu adevărat să-ți ajuți copilul să devină campion,
vei pune întrebări despre experiență
și despre proces,
cum ar fi: „Ce ai învățat azi?”
„Ai ajutat vreun coleg?”
Și întrebarea mea favorită:
„Știi cum să faci ca să te simți bine când muncești din greu?”
Secretul este să fii foarte liniștit
și să asculți ce au de spus.
Cred că unul dintre cele mai mari daruri pe care le putem oferi cuiva
este să ne abținem
de la dorința de a avea dreptate
sau de a formula răspunsul potrivit,
și să ascultăm cu adevărat
când altcineva are ceva de spus.
Când ne facem mintea să tacă,
ne putem auzi propriile frici și imperfecțiuni,
care ne pot ajuta să formulăm răspunsul
cu mai multă claritate și empatie.
Kyla Ross, o gimnastă din echipa noastră,
este printre cele mai bune gimnaste din istoria sportului.
Este singura sportivă triplă campioană:
campioană națională,
campioană mondială
și campioană olimpică.
În plus, nu e genul să stea la discuții,
așa că am fost surprinsă când a venit în biroul meu,
s-a așezat pe canapea
și a început să vorbească...
mai întâi despre masterul ei,
apoi despre doctorat
și despre o mulțime de alte lucruri care părea că îi vin în minte.
Vocea mea interioară mi-a șoptit
că are ceva pe suflet
și dacă stau liniștită
și îi acord timp suficient,
va ieși la iveală.
Și a ieșit.
A fost pentru prima dată când Kyla a împărtășit cuiva
că a fost abuzată sexual de către Larry Nassar,
fostul medic al echipei de gimnastică,
condamnat ulterior pentru pedofilie.
Kyla a luat atitudine
și s-a alăturat mulțimii
victimelor lui Nassar,
care și-au spus poveștile
și și-au folosit vocile
pentru a aduce schimbări pozitive pentru lumea noastră.
Am simțit că în acel moment era extrem de important
să ofer un spațiu sigur pentru Kyla și echipă.
Așa că am decis să vorbesc despre asta în câteva întâlniri ale echipei.
Mai târziu în acel an am câștigat campionatul național,
iar Kyla a venit la mine și mi-a spus
că a simțit că motivul pentru care am câștigat
a fost deoarece am atins acea problemă delicată,
o tragedie care nu doar a zguduit lumea,
dar a eliberat din ea adevărul și amintirile
și în alți prieteni
și colegi de-ai ei.
Cum a spus Kyla:
„Doamna Val, m-am simțit literalmente mândră în timpul campionatului,
iar când am pășit pe teren, m-am simțit invincibilă.”
Pur și simplu...
(Aplauze)
Doar pentru că a fost ascultată.
În calitate de părinți și antrenori,
în calitate de lideri,
nu mai putem conduce din poziția
unde victoria este măsura succesului,
unde ego-ul nostru e în centrul atenției,
pentru că s-a dovedit
că acest proces generează ființe umane distruse.
Și știu categoric
că este foarte posibil
să produci și să antrenezi campioni
în orice carieră,
fără a compromite spiritul uman.
(Aplauze)
Începe cu definirea succesului
pentru tine și cei aflați în grija ta
și apoi, în mod constant
cercetându-te dacă acțiunile tale sunt în conformitate cu țelurile tale.
Toți suntem antrenori într-o anumită măsură.
Cu toții avem o responsabilitate comună
de a dezvolta campioni pentru lumea noastră.
Așa arată succesul adevărat,
iar în lumea sportivă
este ceea ce numim câștig de ambele părți.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)