Am încercat întâlnirile online în primul meu an de facultate,
care a fost în 2001, în cazul în care nu-mi puteți vedea ridurile.
După cum puteți observa, am 1,80 m înălțime,
iar când am ajuns la facultatea aleasă
și am realizat că echipa de baschet masculină aveau în medie 1,70 m,
am abandonat scena campusului și am trecut în mediul online.
Pe atunci, întâlnirile online erau ceva în genul fimului
„Mesaj pentru tine.”
Săptămânal scriai mail-uri lungi
înainte să vă întâlniți în realitate.
Dar, în cazul meu, v-ați da seama apoi că nu există nicio atracție
așa că revii iar la faza întâi.
Deși întâlnirile online s-au schimbat mult în ultimii 17 ani,
multe dintre frustrări au rămas aceleași.
Iată ce face bine.
Îți oferă mai multe întâlniri potențiale,
dincolo de cercul tău social și profesional.
Și iată ce nu face bine.
Literalmente, orice altceva.
(Râsete)
Câteva lucruri pe care trebuie să le știți despre mine:
sunt o tocilară fixată pe matematică și teatru, acțiune și excelare,
care a ajuns să facă un master în afaceri.
Dacă ceva merge prost, am tendința să fac un pas în spate,
mă ajut de experiența în afaceri ca să aflu de ce și să rezolv problema.
Viața mea amoroasă nu a făcut excepție.
Vara de dinainte să împlinesc 30 de ani, mi-am dat întâlnire la distanță.
Adică am mers singură cu cortul în Maine o săptămână,
să fac o retrospectivă a relațiilor mele mediocre.
Ideea era că știam ce-mi doresc la un partener.
Bunătate, curiozitate, empatie, un om care să aibă țeluri.
Și, totuși, iată ce am scris pe rețelele sociale:
Ivy League, 1,80 m înălțime sau chiar mai înalt,
să locuiască la 12 stații de metrou depărtare de mine.
Nu prioritizam lucrurile acestea în mod intenționat,
erau doar mai ușor de verificat online.
Era un fel de analiză a CV-ului,
de aceea tipii ăștia arătau grozav pe hârtie
și nu prea mi se potriveau mie.
Când m-am întors online în primăvara anului 2016,
am decis să schimb abordarea cu ajutorul unor metode clasice.
Prima dată, am intrat pe OkCupid,
deoarece voiam să evit gamificarea aplicațiilor swipe.
Și pentru că voiam o mostră de scriere.
Următorul pas, am setat un canal de vânzări,
eliminând orice referire la tipul meu de bărbat,
în schimb, definind criteriile care l-ar califica.
Un mesaj de intrare trebuia să îndeplinească trei lucruri:
să fie scris în propoziții complete, cu o gramatică bună;
trebuia să facă referire la ceva de pe profilul meu,
să știu că nu e o situație copy-paste,
și trebuia să nu aibă conținut sexual.
Mi-am gândit că e un standard destul de jos,
dar, din cele 210 mesaje,
doar 14% au îndeplinit aceste criterii.
(Râsete)
Apoi, voiam să ne întâlnim personal cât mai repede,
pentru că lucrurile de care-mi păsa nu se vedeau online.
Dar cercetările și experiența mea
arată că ai nevoie doar de 30 de secunde ca să-ți dai seama dacă vă potriviți.
Așa că am inventat întâlnirea zero.
Întâlnirea zero presupune o băutură, o oră împreună.
Cu scopul de a răspunde la o singură întrebare:
mi-aș dori să ies la cină cu această persoană?
Și nu „este el alesul”?
Ci „Aș vrea să petrec trei ore la aceeași masă
cu această persoană?”
Le spui că trebuie să pleci urgent -
o ieșire cu fetele, o conferință online cu China -
nu contează, oricum nu te cunosc.
Ideea este să nu depășești o oră.
Dacă merge grozav, fixezi o altă întâlnire.
Dacă nu merge bine, te rezumi la a fi sociabilă
și inventezi câteva povești noi pentru următorul eveniment de socializare.
În plus, pentru că ține doar o oră, poți să înghesui trei într-o seară
și apoi nu rămâne decât să te coafezi și să alegi o ținută grozavă pe săptămână.
Întâlnirea zero mi-a dat și șansa să văd cum reacționează ei
când le propun să ieșim în oraș.
Era normal să nu mă înțeleagă toți.
Dintre cei 29 de calificați, doar 15 mi-au răspuns la mesaj,
iar dintre aceia, șase au programat o întâlnire zero.
Prima mea întâlnire zero a fost cu un scenograf.
Amândurora ne plăceau yoga
și chiflele cu unt de arahide,
deci situația arăta destul de promițător.
Dar după două minute, am știut că nu o să țină
și m-am simțit ușurată că nu trebuia să ies la cină cu el.
După asta, am fost cam neliniștită în privința următoarei întâlniri.
Dar ne înțeleseserăm să ne întâlnim la Brooklyn Heights Promenade,
cu o sticlă de whiskey să privim apusul de soare,
și era la două străzi distanță de apartamentul meu.
În plus, tipul ăsta avea podcast, am și eu podcast,
în cel mai rău caz, aveam să vorbim de podcast-urile noastre.
Apoi, Chas s-a așezat lângă mine.
Și acest bărbat bun și empatic
avea glume grozave și întrebări și mai și.
Era avocat și scriitor, iar ochii îi străluceau când râdea
și i-a ținut închiși când l-am sărutat
și așa întâlnirea zero a devenit prima noastră întâlnire.
După doi ani, avem o mașină de spălat, uscător și două plante împreună.
Nu pot promite că o să rămâneți cu plantele de casă.
Dar ideea acestei povești
este că mediul online nu e așa rău.
Nu îl tratați ca un joc sau ca o verificare a CV-ului.
În schimb, folosiți-l să găsiți ce e mai bun
și după aceea treceți cât mai repede în offline cu întâlnirea zero.
Pentru că scopul nu este trecerea de la unul la altul.
Ci găsirea persoanei potrivite.
Mult noroc!
(Aplauze)