Az online társkeresést először elsőéves egyetemistaként próbáltam ki,
ami 2001-ben voltam, ha nem látnák a ráncaimat.
Láthatják, hogy égimeszelő vagyok,
így mikor az egyetemen megtudtam,
hogy a férfi kosárlabdacsapatunk átlagmagassága 173 centi körül mozog,
inkább a netes társkeresés mellett döntöttem.
Akkoriban az online társkeresés
„A szerelem hálójában” című film sztorijára hajazott.
Két ember hetekig hosszú e-maileket vált,
majd személyesen is találkozik.
Viszont élőben nem találtuk meg a közös hangot,
így kezdhettem mindent elölről.
Bár az online társkeresés sokat változott az elmúlt 17 évben,
a buktatói ugyanazok.
A legfőbb erőssége abban rejlik,
hogy kibővíti lehető partnereink listáját,
olyanokkal, kik kívül esnek baráti vagy szakmai köreinken.
A hátránya viszont az, hogy...
Nos, minden más.
(Nevetés)
Tudni kell rólam,
hogy céltudatos maximalista vagyok, imádom a matekot és a színházat,
és MBA-diplomám van.
Amikor a dolgok rosszul állnak, szükségem van némi távolságra,
hogy menedzseri módszereimmel orvosoljam a hibát.
Hasonlóan jártam el a szerelmi életemmel is.
Mielőtt betöltöttem a harmincat,
egy nyár erejéig felhagytam a netes randikkal.
Magamban egyhetes maine-i túrának vágtam neki,
ahol végigvettem csapnivaló kapcsolataim lajstromát.
Tisztában voltam vele, hogy mit várok el a társamtól:
hogy legyen kedves, érdeklődő, empatikus, céltudatos.
A neten viszont mindig olyanoknál kötöttem ki,
akik elit egyetemet végeztek, legalább 185 cm magasak,
és tőlem legfeljebb 12 metróállomásnyira laknak.
Nem mintha szándékosan erre összpontosítottam volna,
csak épp ezeket a kritériumokat a legkönnyebb kiszúrni a neten.
Mint mikor az állásjelölteket böngésszük.
Papíron ők is tök ígéreteseknek tűntek,
majd kiderült, hogy mégsem illünk össze.
Ezért amikor 2016 tavaszán visszatértem a netrandikhoz,
úgy döntöttem, pár jól bevált üzleti trükkhöz folyamodom.
Először is az OkCupidra regisztráltam,
mert el akartam kerülni a huzigálós randialkalmazásokat.
Meg hát kíváncsi voltam a jelöltek fogalmazásmódjára.
Majd értékesítési tölcsért hoztam létre.
Nem arra összpontosítottam, ki az „esetem”,
inkább felállítottam egy sor kritériumot, hogy könnyebben szelektáljak.
A bejövő üzenet három kritériumnak feleljen meg:
jó nyelvhelyességű, épkézláb szöveg legyen;
utaljon valamire az adatlapomon,
hogy lássam, nem körlevélszerű az üzenet,
valamint mellőzze a szexuális tartalmat.
Úgy gondoltam, így elég alacsony a léc,
ám a 210 beérkező üzenetből
csak 14% ment át a rostán.
(Nevetés)
Utána minél előbb össze akartam hozni egy találkát,
mert online nem láthattam azt, ami a legjobban érdekelt.
A kutatások és a megfigyeléseim is azt mutatják,
30 másodperc elég ahhoz, hogy felmérjük, összeillünk-e.
Így rukkoltam elő az „előrandi” ötletével.
Az előrandi egy ital elfogyasztása egy óra alatt.
Célja egyetlen kérdés megválaszolása:
elköltenék egy vacsorát az illetővel?
Nem firtatom, hogy ő-e a nagy Ő.
A kérdés csak ennyi:
szeretnék-e az illető társaságában három órát eltölteni?
Megmondjuk neki, hogy nem érünk rá sokáig,
mert találkozunk a csajokkal, vagy Kínából hívnak.
Mindegy, mit mondunk, az illető nem ismer.
A lényeg, hogy csak egy óráig tart.
Ha jól sül el, megállapodunk egy rendes randiban.
Ha rosszul sül el, legalább lesz pár vicces sztorink,
amiket előkaphatunk a legközelebbi kapcsolatépítő rendezvényen.
Mivel az előrandi csak egyórás, egy este akár hármat letudhatunk belőlük,
így elég csak egyszer kicicomáznunk magunkat.
Az előrandi azt is megmutatja, az illető hogy fogadja,
ha nő kezdeményez.
Sejtettem, hogy nem mindenki bírja a karakán nőket, és igazam lett.
A 29 randiesélyesből csak 15 válaszolt az üzenetemre,
közülük hattal beszéltem meg előrandit.
Az első előrandim egy díszlettervezővel volt.
Mindketten jógázunk,
és szeretjük a mogyoróvajas bagelt,
így ígéretesnek tűnt a dolog.
De két perc után már tudtam, hogy nem lesz ebből semmi,
és megkönnyebbültem, hogy nem kell vele vacsoráznom.
Utána kissé szorongtam a második előrandi miatt.
Úgy volt, a Brooklyn Heights promenádján találkozunk,
s egy üveg whiskeyvel nézzük a naplementét.
Amúgy is csak egy kőhajításnyira volt a lakásomtól.
A srácnak is volt podcastja meg nekem is, gondoltam,
a legrosszabb esetben majd dumálunk a podcastjainkról.
És akkor odajött hozzám Chas.
Kedves volt, empatikus,
jó vicceket mesélt, és még jobb kérdéseket tett fel.
Ügyvéd volt, emellett író is, és nevetés közben fénylett a szeme,
amit aztán behunyt, amikor megcsókoltam,
s az est folyamán az előrandi rendes randevúvá alakult.
Eltelt két év, azóta közös mosógépünk, szárítónk és két szobanövényünk van.
Nem ígérhetem, hogy mindenki sztorija közös szobanövényekkel végződik.
Arra akarok kilyukadni,
hogy az online társkeresés olykor beválik.
Ne tekintsük se játéknak, se CV-mustrának.
Alaposan szűrjük meg a jelöltek listáját,
s minél előbb szervezzünk előrandit.
Mert itt nem a huzigálás a lényeg,
hanem az, hogy megtaláljuk az emberünket.
Sok szerencsét!
(Taps)