הכפיים מזיעות
הלב מאיץ,
קשרים בבטן.
אתם לא יכולים לזעוק לעזרה.
לא רק שהגרון שלכם לחוץ מדי כדי לנשום,
אלא שזה יהיה כל כך מביש.
לא, לא עוקבת אחריכם מפלצת,
אתם מדברים בציבור,
גורל שחלק חושבים שגרוע ממוות.
אתם מבינים, כשאתם מתים, אתם לא מרגישים כלום;
על הבמה, אתם מרגישים פחד במה.
אבל בנקודה מסויימת כולנו היינו צריכים לתקשר
לפני אנשים,
אז אתם צריכים לנסות להתגבר עליו.
בתור התחלה, הבינו מה הוא פחד במה.
אנשים, חיות חברתיות שכמותנו,
מחווטים לדאוג בנוגע למוניטין.
דיבור בציבור יכול לאיים עליו.
לפני נאום, אתם חוששים,
"מה אם אנשים יחשבו שאני נורא ואידיוט?"
הפחד להצטייר כאדיוט נוראי
הוא תגובה לאיום
מחלק פרימיטיוי של המוח שלנו
שקשה מאוד לשלוט בו.
זו תגובת ההלחם או ברח.
תהליח הגנה עצמית שנראה במגוון חיות,
רובן לא נושאות נאומים.
אבל יש לנו שותף חכם
בלימוד של התחרפנות.
צ'ארלס דארווין בחן את הלחם או ברח
בתצוגת הנחשים של גן החיות של לונדון
הוא כתב ביומן שלו,
"הרצון שלי וההגיון שלי היו חסרי כוח
מול הדמיון של הסכנה
שמעולם לא נחווה."
הוא סיכם שהתגובה שלו
היתה תגובה עתיקה שלא מושפעת
על ידי הניואנסים של התרבות המודרנית.
אז, למוח המודע המודרני שלכם,
זה נאום.
לשאר המוח שלכם,
שבנוי לפי התקן של חוקי הג'ונגל,
כשאתם מבינים את התוצאות האפשריות
של להכשל בנאום,
זה הזמן לברוח
או להלחם עד המוות.
ההיפותלמוס שלכם, שנפוץ בבעלי חוליות,
מעורר את בלוטת יותר התריס שלכם להפריש
את ההורמון ACTH,
מה שגורם לבלוטת האגרנלין שלכם
לשגר אדרנלין לתוך הדם.
הצוואר שלכם והגב שלכם מתקשים,
אתם מתרופפים.
הרגליים והידיים שלכם רועדות
כשהשרירים שלכם מתכוננים למתקפה.
אתם מזיעים.
לחץ הדם שלכם קופץ.
מערכת העיכול שלכם נסגרת
כדי למקסם את העברת החומרים המזינים
והחמצן לשרירים ולאברים חיוניים,
אז הפה שלכם מתייבש, ואתם מקבלים פרפרים.
האישונים שלכם מתרחבים,
זה קשה לקרוא דברים מקרוב,
כמו הרשימות שלכם,
אבל ממרחק זה קל.
כך פחד במה עובד.
איך אנחנו נלחמים בזה?
ראשית, פרספקטיבה.
זה לא הכל בראש.
זו תגובה נורמלית, הורמונלית, של כל הגוף
על ידי מערכת עצבים אוטונומית על טייס אוטומטי.
ולגנטיקה יש חלק גדול בחרדה חברתית.
ג'ון לנון ניגן על הבמה אלפי פעמים.
כל פעם הוא הקיא לפני.
כמה אנשים הם פשוט מחווטים
להרגיש יותר מפוחדים בהופעה לפני ציבור.
מאחר ופחד במה הוא טבעי ובלתי נמנע,
התמקדו במה שאתם יכולים לשלוט בו.
התאמנו
הרבה,
התחילו הרבה לפני
בסביבה דומה להופעה האמיתית.
אימון של כל משימה מגדיל את ההכרות שלכם
ומפחית את החרדה,
כך שמגיע הזמן לדבר בציבור,
אתם בטוחים בעצמכם
ובמשימה שלפניכם.
סטיב ג'ובס התאמן על הנאום האפי שלו
במשך מאה שעות,
והתחיל שבועות מראש.
אם אתם יודעים מה אתם אומרים,
אתם תזינו את הקהל באנרגיה
במקום לתת להיפותלמוס שלכם
לשכנע את הגוף שלכם שהוא עומד להיות ארוחה
ללהקה של טורפים.
אבל היי, להיפוטלמוס של בעלי החוליות
היו מיליארדי שנים יותר של אימון מלכם.
ממש לפני אתם עולים לבמה,
זה הזמן לשחק מלוכלך
ולעבוד על המוח.
מיתחו את הזרועות למעלה ונשמו עמוק.
זה גורם להיפותלמוס שלכם להפעיל
את תגובת ההרגעה.
פחד במה לרוב פוגע הכי קשה
ממש לפני המצגת,
אז קחו את הדקה האחרונה כדי להתמתח ולנשום.
אתם מתקרבים למיקרופון, הקול צלול,
הגוף רפוי.
הנאום המוכן היטב שלכם משכנע את הקהל הפראי
שאתם מרצים גאונים כריזמטיים.
איך?
אתם לא התגברתם על פחד הבמה,
אתם התאמתם את עצמכם אליו.
ולעובדה שלא משנה
כמה אתם נראים מתורבתים,
בחלק מהמוח שלכם,
אתם עדיין חיה פראית,
חיה פראית, מעמיקה ומדברת היטב.