Vincent Moon: Cum am putea utiliza calculatoarele,
camerele video, microfoanele pentru a prezenta lumea
într-o variantă alternativă,
cât se poate de cuprinzător.
Cum s-ar putea folosi Internetul
pentru a crea o nouă formă de cinema?
De fapt, de ce înregistrăm?
Cu astfel de întrebări simple în minte,
am început să fac filme acum 10 ani,
mai întâi cu un prieten, Christophe Abric.
Am făcut un website, La Blogothèque,
dedicat muzicii independente.
Eram înnebuniți după muzică.
Vroiam să reprezentăm muzica altfel,
să filmăm muzica preferată, artiștii pe care îi admiram,
pe cât posibil departe de industria muzicii
și de clişeele sale.
Am început să postăm săptămânal
pe Internet.
Vedem acum câteva secvențe.
De la Grizzly Bear la duș,
la Sigur Ros într-o cafenea pariziană.
De la Phoenix de pe lângă Turnul Eiffel,
la Tom Jones din camera sa de hotel de la New York.
De la Arcade Fire într-un lift
de la Olympiades,
la Beirut ce mergea pe scări în jos în Brooklyn.
De la R.E.M. într-o mașină,
la The National în jurul unei mese noaptea
în sudul Franței.
De la Bon Iver și prietenii
într-un apartament în Montmartre,
la Yeasayer într-o noapte lungă
și mulți alții,
trupe necunoscute sau foarte faimoase.
Am postat toate aceste filmări
gratuit pe Internet,
vrând să le împărtășim
pe toate și să prezentăm muzica
în mod diferit.
Vroiam să creăm un alt fel de intimitate
folosind noile tehnologii.
La acea vreme, cu 10 ani în urmă,
nu mai era un asemenea proiect pe Internet
și de aceea cred că proiectul nostru, Take Away Shows,
a avut mare succes,
atingând milioane de vizitatori.
După un timp, un pic m-am...
...vroiam să trec la altceva.
Simțeam nevoia să călătoresc și să descopăr altă muzică,
să explorez lumea,
să merg în alte colţuri din lume
și, mai era și ideea
unui fel de cinema nomad, pe care o aveam în minte.
Cum s-ar putea îmbina noua tehnologie cu drumeția?
Cum să-mi editez filmările în autobus,
traversând Anzii?
Aşa că am călătorit cinci ani
în jurul lumii.
Am început colecția de filme digitale şi etichete muzicale, Petites Planètes,
care era și un omagiu adus regizorului francez Chris Marker.
Vedem acum și câteva secvențe
din acele filme noi.
De la diva tecno brega din nordul Braziliei, Gaby Amarantos,
la un cor de femei din Cecenia.
De la muzică electronică experimentală din Singapore cu One Man Nation,
la vedeta braziliană Tom Zé cântând de pe acoperișul său din São Paolo.
De la The Bambir, o mare trupă rock din Armenia,
la cântece populare
dintr-un restaurant din Tbilisi, Georgia.
De la White Shoes, o mare trupă de pop retro din Jakarta, Indonezia,
la DakhaBrakha, trupa revoluționară din Kiev, Ucraina.
De la Tomi Lebrero
cu bandoneonul său și prietenii din Buenos Aires, Argentina,
la multe alte locuri
și muzicieni din toată lumea.
Doream să fac asta ca o călătorie.
Ar fi fost imposibil
să fac aceste filme
cu sprijinul unei mari companii,
structurat sau așa ceva.
Călătoream singur cu rucsacul în spate:
calculator, cameră de filmat, microfoane.
Singur, de fapt doar cu localnici,
întâlnindu-mi echipa, formată
doar din neprofesioniști, la fața locului,
mergând dintr-un loc în altul,
făcând filmul ca o călătorie.
Credeam cu-adevărat că cinemaul ar putea fi
acest lucru simplu:
vreau să fac un film, iar voi îmi veți asigura un loc de înnoptat.
Vă dau un moment de cinema, iar voi îmi oferiți un Capirinha.
Sau alte băuturi,
în funcție de locul unde ne aflăm.
În Peru se bea Pisco sour.
Ajuns în Peru,
habar nu aveam ce voi face acolo.
Aveam numărul de telefon,
al unei singure persoane.
După trei luni
de cutreierat toată țara, înregistrasem 33 de filme,
doar cu ajutorul localnicilor,
doar ajutat de oameni
cărora le puneam aceeași întrebare:
Ce-i important de înregistrat azi, aici?
Cu un astfel de trai,
lucrând fără absolut nicio structură,
puteam reacționa pe moment,
decizând ce-i important de înregistrat.
E important să înregistrez persoana.
E important să creez acest schimb.
În Cecenia,
prima persoană întâlnită
m-a privit întrebător:
„Ce faci aici?
Ești ziarist? ONG? Cu politica?
Ce probleme vei studia?”
Eram acolo pentru a cerceta
ritualurile sufite din Cecenia,
există în Cecenia o cultură sufită incredibilă,
absolut necunoscută în afara acelei regiuni.
De îndată ce oamenii au înțeles
că le voi da filmările —
le voi posta online gratis sub licența Creative Commons,
dar chiar le voi da și oamenilor,
lăsându-i să facă ce vor cu ele.
Vroiam doar să-i prezint într-o lumină favorabilă.
Vroiam doar să le fac portretul
astfel ca nepoții, privindu-şi bunicii
să exclame:
„Uau, bunicul e la fel de cool ca Beyoncé.” (Râsete)
Un lucru foarte important.
(Aplauze)
Foarte important
pentru că astfel
oamenii își vor vedea diferit propria cultură și țară.
Se vor gândi la ele altfel.
Poate fi o cale de a păstra o anumită diversitate.
De ce să înregistrezi?
Gânditorul american Hakim Bey
are o vorbă care sună așa:
„Orice înregistrare
e o piatră de mormânt a unei reprezentații în direct.”
E un citat bun de reținut azi,
într-o epocă saturată de imagini.
Ce rost are?
Unde ajungem cu asta?
Cercetam, având în minte această idee:
Care este scopul?
Cercetam muzica, încercând să extrag ceva,
să mă apropii de o origine a sa.
De unde vin toate acestea?
Sunt francez, habar nu aveam
ce va urma să descopăr, un lucru foarte simplu:
Totul era sacru la început,
iar muzica era vindecare spirituală.
Cum să-mi folosesc camera,
mica mea unealtă, pentru a mă apropia
și, poate, nu doar să captez transa,
ci să găsesc un echivalent, poate o cine-transă,
ceva în absolută armonie
cu oamenii?
E ceea ce studiez acum,
despre spiritualitate, spiritele noi din întreaga lume.
Câteva secvențe acum.
De la ritualul funerar Tana Toraja din Indonezia,
la o ceremonie de Paști din nordul Etiopiei.
De la ritualul popular de transă jathilan
din insula Java,
la Umbanda în nordul Braziliei.
Ritualuri sufite în Cecenia,
la o slujbă din cea mai sfântă biserică din Armenia.
Cântece sufite în Harar,
orașul sfânt din Etiopia,
la o ceremonie ayahuasca
în adâncurile Amazoniei din Peru, cu Shipibo.
Apoi noul meu proiect, pe care îl am acum
aici, în Brazilia, numit „Híbridos”.
Îl fac cu Priscilla Telmon.
Cercetare despre spiritualități inedite din toată țara.
Asta explorez acum, mica mea cercetare de etnografie experimentală,
în încercarea de a hibrida toate aceste genuri diferite,
de a recâștiga o anumită complexitate.
De ce înregistrăm?
Întrebarea e încă valabilă.
Cred că filmul ne învață să vedem.
Modul în care prezentăm lumea
va schimba modul de a percepţie.
Trăim într-o perioadă în care mass-media
face un lucru teribil
prin modul în care prezintă lumea:
violență, extremiști,
doar evenimente spectaculoase,
doar simplificări ale vieții cotidiene.
Cred că înregistrăm
pentru a recâștiga o anumită complexitate.
Pentru a reinventa viața acum,
trebuie să facem forme noi de imagini.
Și e foarte simplu.
Muito obrigado.
(Aplauze)
Bruno Giussani: Vincent, Vincent, Vincent.
Merci. Trebuie să pregătim următoarea prezentație
și am o întrebare pentru tine:
Apari în locuri ca cele prezentate,
având la tine o cameră de filmat
și bănuiesc că ești bine-primit,
dar nu totdeauna ești absolut bine-primit.
Apari în toiul unor ritualuri sacre,
în momente private dintr-un sat, oraș,
ale unui grup de oameni.
Cum spargi bariera
când apari cu camera?
VM: Cred că o spargi mai mult cu corpul
decât cu cunoştiinţele tale.
Călătoriile m-au învățat
să cred în memoria corpului
mai mult decât în memoria creierului.
Arăți respect pășind în față,
nu prin retragere și cred cu-adevărat
că angajându-ți corpul în acel moment, în ceremonie,
în acele locuri, oamenii te acceptă
și îți înțeleg energia.
BG: Zici că majoritatea video-urilor
pe care le-ai făcut sunt o singură peliculă.
Nu editezi prea mult.
Adică, le-ai editat pe ale noastre,
începuturile sesiunilor, din cauza lungimii lor etc.
Altfel, doar mergi și înregistrezi
tot ce se întâmplă sub ochii tăi,
fără a planifica prea mult, așa este?
Corect?
VM: Ideea mea este
că, atâta timp cât nu edităm,
cât lăsăm publicul să privească,
tot mai mulți vizitatori se vor simți mai aproape,
vor veni mai aproape de moment,
de acel timp și acel loc.
Chiar privesc asta ca respect pentru spectatori,
faptul de a nu trece tot timpul de la un loc la altul,
de a lăsa doar timpul să curgă.
BG: Povestește-mi, în câteva cuvinte, despre noul tău proiect,
„Híbridos”, de aici, din Brazilia.
Chiar înainte de a veni la TEDGlobal,
ai cutreierat țara pentru aceasta.
Zi-ne două vorbe.
VM: „Híbridos” este... Chiar cred că Brazilia,
departe de clișee, e cea mai măreață țară religioasă din lume,
cea mai măreață țară în termeni de spiritualitate
și în experimentări de spiritualitate.
E un proiect mare pe care-l fac pe parcursul acestui an,
studiul unor regiuni foarte diferite ale Braziliei,
a unor forme de culte foarte diferite,
în încercarea înțelegerii conviețuirii
omului de azi cu spiritualitatea.
BG: Omul care va apărea pe scenă într-un moment,
pe care-l va prezenta Vincent,
e unul dintre subiecții unui video de-al său din trecut.
Când ai făcut un video cu el?
VM: Cred că acum patru ani,
acum patru ani, în prima mea călătorie.
BG: Deci, a fost printre primii în Brazilia.
VM: Da, a fost printre primii din Brazilia.
Am făcut filmul în Recife,
locul său natal.
BG: Deci, hai să-l prezentăm. Pe cine așteptăm să apară?
VM: O fac foarte pe scurt.
Am deosebita onoare să îl invit pe scenă pe unul dintre
marii muzicieni brazilieni ai tuturor timpurilor.
Aplauze pentru Naná Vasconcelos.
BG: Naná Vasconcelos!
(Aplauze)
(Muzică)
Naná Vasconcelos: Să mergem în junglă.
(Aplauze)