Ja sam neurokirurg
i danas sam ovdje kako bih vam rekao da ljudi poput mene trebaju vašu pomoć.
I za tren ću vam reći kako.
No, prvo, dozvolite da vam kažem nešto o jednom svom pacijentu.
To je bila žena u pedesetima,
općenito je bila u dobroj formi,
ali je u nekoliko navrata boravila u bolnici
zbog liječenja raka dojke.
Ovog puta imala je prolaps vratnog diska,
što joj je uzrokovalo isijavajuću bol u vidu napetosti
koja se širila u desnu ruku.
Pogledavši njenu MR snimku prije konzultacije,
odlučio sam predložiti operaciju.
Operacije vrata poput te, standardizirane su i brze,
ali nose određeni rizik.
Napravite rez upravo ovdje
i pažljivo secirate duž dušnika,
jednjaka,
i nastojite da ne zarežete unutarnju vratnu arteriju.
(Smijeh)
Onda uvučete mikroskop
i pažljivo uklonite disk i prolaps
u kanalu korijena živca
tako da ne oštetite moždinu i korijen živca
koji se nalaze samo par milimetara ispod.
Scenarij najgoreg slučaja je oštećenje leđne moždine,
što može rezultirati paralizom od vrata naniže.
Objasnivši to pacijentici, ona je zanijemila.
I nakon nekoliko trenutaka
izustila je svega nekoliko riječi koje su bile odlučne za mene i nju.
"Doktore, je li to zaista nužno?"
(Smijeh)
I znate li što sam shvatio upravo u tom trenutku?
Nije bilo nužno.
Ustvari, kada mi dođu pacijenti poput te žene,
nisam sklon savjetovati operaciju.
Pa što me onda nagnalo na to ovaj put?
Pa, vidite,
taj prolaps je bio tako delikatan,
mogao sam praktički vidjeti sebe kako ga izvlačim iz kanala korijena živca
i prije no što je ušla u ordinaciju.
Moram priznati, želio sam je operirati.
Volio bih je operirati.
Operiranje je, na koncu, najzabavniji dio mog posla.
(Smijeh)
Mislim da možete shvatiti taj osjećaj.
Moj susjed, arhitekt, kaže da voli samo sjesti i crtati
i dizajnirati kuće.
Radije bi to radio cijeli dan
nego razgovarao s klijentom koji plaća za kuću
i koji bi mu čak mogao zadati ograničenja za ono što radi.
No, kao i svaki arhitekt,
svaki kirurg mora pogledati svog pacijenta u oči
i zajedno s pacijentom
odlučiti što je najbolje za osobu koja se operira.
A to možda zvuči lako.
No, pogledajmo par statistika.
Krajnici su dvije izrasline na stražnjoj strani grla.
Mogu se kirurški odstraniti,
i to se zove tonzilektomija.
Ovaj graf prikazuje stopu operacija tonzilektomije u Norveškoj
u različitim regijama.
Možda će vas iznenaditi da je duplo veća šansa
da će vaše dijete -- jer ovo se odnosi na djecu --
proći tonzilektomiju u Finnmarku nego u Trondheimu.
Indikacije u obje regije su jednake.
Ne bi trebala postojati razlika, ali postoji.
Evo još jednog grafa.
Meniskus pomaže stabilizaciji koljena
i može biti pokidan ili akutno fragmentiran,
tipično u sportovima kao što je nogomet.
Ono što ovdje vidite je stopa operacija za to stanje.
I vidite da je stopa operacija u regiji Møre og Rosdal
pet puta veća od stope operacija u Stavangeru.
Pet puta.
Kako to može biti?
Igraju li nogometaši u Møre og Romsdalu prljaviju igru
nego u drugim dijelovima zemlje?
(Smijeh)
Vjerojatno ne.
Sad sam dodao još neke informacije.
Ono što sada vidite su operacije izvršene
u javnim bolnicama, svjetloplavo,
one u privatnim klinikama su svjetlozelene.
Mnogo je aktivnosti u privatnim klinikama
u Møre og Romsdalu, zar ne?
Na što to ukazuje?
Moguću ekonomsku motivaciju za liječenje pacijenata.
A ima još toga.
Najnovija istraživanja pokazuju da razlika u učinkovitosti tretmana
između redovne fizikalne terapije i operacije koljena --
nema razlike.
Što znači da je većina obavljenih operacija,
na grafu koji sam upravo pokazao,
mogla biti izbjegnuta, čak i u Stavangeru.
Dakle, što vam ovime pokušavam reći?
Unatoč tome što je u svijetu većina indikacija za liječenje
standardizirana,
postoji mnogo nepotrebnih varijacija u odlukama o liječenju,
posebno u zapadnom svijetu.
Neki ljudi ne dobivaju tretman koji im je potreban,
ali još veći dio vas
je previše tretiran.
"Doktore, je li to zaista nužno?"
To sam pitanje čuo samo jednom u svojoj karijeri.
Moji kolege kažu da nikada nisu čuli te riječi od pacijenta.
A da to preokrenemo:
što mislite koliko puta bi vam liječnik odgovorio "Ne"
kad biste mu postavili takvo pitanje?
Znanstvenici su to istraživali
i došli su do otprilike iste stope za odgovor "Ne"
kojim god putem krenuli.
A to je 30 posto.
Što znači, u tri od deset slučajeva
vaš liječnik propisuje ili predlaže nešto
što je potpuno nepotrebno.
A znate li što tvrde da je tome razlog?
Pritisak pacijenta.
Drugim riječima, vi.
Vi želite da se nešto učini.
Jedan moj prijatelj obratio mi se za medicinski savjet.
To je sportski momak,
mnogo se bavi cross-country skijanjem zimi,
ljeti trči.
A ovoga puta je imao ozbiljne bolove u leđima kad god je džogirao.
Toliko jako da je morao prestati s tim.
Ja sam ga pregledao, temeljito ga ispitao,
i ustanovio sam da vjerojatno ima degeneraciju diska
u donjem dijelu kralježnice.
Kad god je napregnuta, to boli.
On je već počeo s plivanjem umjesto džogiranja,
stvarno se ništa nije moglo učiniti,
pa sam mu rekao,"Moraš biti selektivniji
kad je u pitanju vježbanje.
Neke aktivnosti su dobre za tebe,
neke nisu."
Njegov je odgovor bio,
"Želim magnetsku rezonanciju leđa."
"Zašto želiš MR?"
"Mogu to dobiti besplatno preko svog osiguranja na poslu."
"Ma, hajde," rekao sam -- na koncu, bio mi je i prijatelj.
"To nije pravi razlog."
"Pa, mislim da bi bilo dobro vidjeti koliko loše izgleda to odostraga."
"Otkada si ti počeo tumačiti MR snimke?", rekao sam.
(Smijeh)
"Vjeruj mi,
neće ti trebati to snimanje."
"Pa," rekao je on,
i nakon nekog vremena nastavio, "mogao bi biti rak."
(Smijeh)
Dobio je taj snimak, očito.
A preko svog osiguranja na poslu,
dobio je pregled kod jednog od mojih kolega s posla,
koji mu je rekao za degeneraciju diska,
da se tu ne može ništa
i da treba nastaviti s plivanjem i prestati džogirati.
Nakon nekog vremena ponovo sam ga sreo i rekao je,
"Sada bar znam što je to."
No, dozvolite da vas pitam,
što kad biste svi vi u ovoj dvorani s istim simptomima otišli na MR?
I što kad bi svi ljudi u Norveškoj
išli na MR zbog povremenih bolova u leđima?
Lista čekanja na MR bi se učetvorostručila, možda i više.
A svi biste vi uzeli mjesto na toj listi
nekom drugom tko stvarno ima rak.
Zato dobar liječnik ponekad kaže ne,
a razuman pacijent također odbija, ponekad,
priliku za dijagnozu i liječenje.
"Doktore, je li to zaista nužno?"
Znam da može biti teško postaviti to pitanje.
Ustvari, ako se vratite 50 godina unatrag,
to se čak smatralo nepristojnim.
(Smijeh)
Ako je liječnik odlučio što učiniti s vama,
to ste i učinili.
Jedna moja kolegica, liječnica opće medicine,
bila je, kao mala djevojčica, poslana u sanatorij za liječenje tuberkuloze
na šest mjeseci.
To je za nju bila užasna trauma.
Kasnije je otkrila, kao odrasla,
da su njeni testovi na tuberkulozu cijelo vrijeme bili negativni.
Liječnik ju je poslao samo na temelju svoje pogrešne sumnje.
Nitko se nije usuđivao proturječiti mu u tome.
Čak ni njeni roditelji.
Danas, norveški ministar zdravstva
govori o zdravstvenoj usluzi pacijenata.
Pacijent bi trebao dobiti savjet od liječnika o tome što učiniti.
To je veliki napredak.
Ali to također prenosi više odgovornosti na vas.
Vi morate sjesti sa svojim liječnikom
i početi dijeliti odluke o tome kojim smjerom krenuti.
Pa sljedeći puta kada budete u liječničkoj ordinaciji,
želim da ga upitate,
"Doktore, je li to zaista nužno?"
A u slučaju moje pacijentice,
odgovor bi bio 'nije'.
Ali i operacija bi također mogla biti opravdana.
"Doktore, koji su rizici povezani s tom operacijom?"
Pa, pet do deset posto pacijenata će imati pogoršanje bolnih simptoma.
Jedan do dva posto pacijenata
imat će infekciju rane ili čak hemoragiju
koja može završiti ponovnom operacijom.
0,5 posto pacijenata će osjećati stalnu promuklost,
a nekoliko, ali samo nekoliko,
doživjet će smanjenu funkciju ruku ili čak nogu.
"Doktore, postoje li druge opcije?"
Da, odmor i fizikalna terapija tijekom nekog vremena
mogli bi dovesti do potpunog oporavka.
"A što se događa ako ne učinim ništa?"
To nije preporučljivo,
no čak i tada postoji mala nada da ćete se oporaviti.
Četiri pitanja.
Jednostavna pitanja.
Smatrajte ih svojim novim alatom kojim ćete nam pomoći.
Je li to zaista nužno?
Koji su rizici?
Postoje li druge opcije?
I što se događa ako ne učinim ništa?
Upitajte ih kada vas vaš doktor želi poslati na MR,
kad prepisuje antibiotike
ili predlaže operaciju.
Ono što znamo iz istraživanja
je da će jedan između petoro vas,
20 posto,
promijeniti svoje mišljenje o tome što učiniti.
A učinivši to, ne samo da ćete svoj život učiniti mnogo lakšim,
a vjerojatno čak i boljim,
nego će i cijeli sektor zdravstva imati koristi od vaše odluke.
Hvala.
(Pljesak)